TRE TUSINDE ÅRS LÆNGSEL.
Mit navn er Alithea.
Min historie er sand.
Måske tror I mig, hvis jeg fortæller den som et eventyr.
Så... Der var engang,
hvor mennesker fløj ved hjælp af metalvinger.
Hvor de med svømmehud på fødderne gik på havbunden.
Hvor de havde glasplader i hånden, som kunne fremmane kærlighedssange.
Der var en kvinde, som var tilpas lykkelig og alene.
Alene efter eget valg. Lykkelig, for hun var selvstændig
og havde gjort sit lærde sind til sit levebrød.
Historier var hendes gesjæft.
Hun var narratolog og søgte sandhed i menneskets fortællinger.
Derfor drog hun et par gange om året til fjerne lande.
Til Kina, Stillehavet og Levantens tidløse byer.
Der, hvor hendes slags fortalte historier om historier.
- Denne vej. - Hvabehar?
- Denne vej, dame. - Giv slip, tak.
Istanbuls mysterier.
Alithea! Alithea!
- Velkommen! - Günhan!
- Min kære ven. - Hvor skønt.
- Det her er Amina. - Fra British Council.
Ham manden i lufthavnen, som hev i min bagage, så du ham?
- Hvem? - Han stak af, da du kom.
Lille. I lammeskindsjakke.
Med lyserød krave.
Interessant.
Han var varm at røre ved.
- Han lugtede ramt. - Måske var det en djinn.
- Nok nærmere en pirattaxachauffør. - Med for meget parfume på.
Nå, professor, tror du på djinner?
Jeg tror, at nogen har brug for at tro på dem.
- Inklusive mig? - Djinner. Spøgelser.
Rumvæsner. Hvad end der skal til.
Hotellet har sørget for en skøn overraskelse.
Agatha Christie-værelset. Det var her, hun skrev "Orientekspressen".
Hvordan forklarer man tordenvejr,
hvis man ikke kan måle og skabe modeller over vejr-data.
Hvordan forklarer man årstiderne, efterår, vinter, forår, sommer,
hvis man ikke ved, at Jorden kredser om solen med en hældning?
Alt var et mysterium.
Årstiderne, tsunamier, sygdomsfremkaldende mikrober.
Vi kunne ikke gøre andet end at ty til fortællinger.
Som dr. Binnie forklarede,
så var historier den eneste måde, vi kunne forstå vort liv på.
Nemlig. Vi navngav de ukendte kræfter bag alle undere og katastrofer
ved fortælle hinanden...
- Ved at fortælle hinanden historier. - Lad mig vise jer det.
Vi berettede om specifikke, mægtige, relaterbare guder,
som findes i alle kulturer og mytologier
fra grækerne til romerne til vikingerne og så videre.
Efterdønningerne af Zeus, Poseidon, Athena, Thor, hele banden
kommer til udtryk selv i dag.
Dette er levnene af dem.
Spørgsmålet er stadig, hvad formålet er med dem.
Hvad har vi brug for fra dem nu?
Der er myter, og der er videnskab.
Mytologi er, hvad vi vidste dengang.
Videnskab er, hvad vi ved i dag.
Med tiden vil skabelsesberetningerne blive erstattet
af videnskabens narrativ. Den stringente videnskab.
Og alle guder og monstre udtjener deres oprindelige formål
og bliver til metaforer.
Vrøvl!
Alithea!
- Alithea. - Hvad skete der?
Jeg ved det ikke. Hun faldt bare om.
Du godeste.
- Du godeste. - Er du okay?
- Burde du ikke gå til lægen? - Hvorfor? Jeg har det fint.
Er du sikker?
Der er intet i vejen ud over de sædvanlige småskavanker.
- Ingen grund til opstandelse. - Hvad skete der så?
På det seneste har min fantasi løbet af med mig.
Den overrumpler mig. Jeg tror, det er en advarsel.
Mod hvad?
Mod at hvile på laurbærrene. Jeg skal holde mig på tæerne.
Det viser sig fra tid til anden. Jeg prøver på ikke at stritte imod.
Det tager styringen en stund, og trækker sig så igen.
- Hvad trækker sig tilbage? - Det er irrationelt. Glem det.
- Du opfører dig som et barn. - Jeg er faktisk et barn.
Hvis skæbnen findes, kan vi så undslå os den?
Hvem ved, men jeg kan fortælle jer dette.
I Istanbuls store basar er der 62 gader og 4000 butikker.
Og i en af butikkerne er der tre rum.
I det mindste af dem lå der en bunke af usorterede ting.
Gamle og nye.
Fra bunden af bunken valgte jeg et minde om turen.
- Ved du, hvad det her er? - Jeg ved det ikke med sikkerhed.
Måske nattergalens øje. Omkring 1845 var der glaspustere i Incirköy.
De var berømte for det her mønster.
Det er en gave fra mig. Vælg nu noget mindre trist.
Hvis det er nattergalens øje, kan man så verificere det?
Hvis den er ægte, kan man se blod fra glaspusterens lunge i den.
Men det her nok en nyere kopi.
Den har skader fra en brand. Vælg noget andet.
Nej tak, Günhan. Jeg kan godt lide den.
Hvad end det er, har den nok en interessant historie.
- Hallo? - Godmorgen, dr. Binnie.
- Hvordan vil De have æggene? - Blødkogte.
- Med ristet brød? - Ja. Uden skorpe.
- To æg? - Bare et enkelt. Tak.
Nu lukker jeg øjnene og tæller til tre.
Og så vil jeg være taknemmelig, hvis du derefter er væk.
Et. To.
Tre.
Fire. Fem.
Seks. Syv. Otte.
Ni. Ti.
Du taler vel ikke engelsk?
Tysk? Spansk?
Græsk?
Taler du Homers græske sprog?
Jeg lærte lidt på universitetet.
Frygt mig ikke. Ej heller skal du være letsindig over for mig.
Jeg står i din gæld, fordi du satte mig fri.
Derfor må jeg skænke dig tre ønsker.
Der er love, man ikke bryder.
Tre er tre. Et tal med stor kraft.
Du må ikke ønske dig uendeligt mange ønsker.
Ja. Jeg kender godt konceptet.
Du må heller ikke ønske evigt liv. Du er dødelig.
Jeg er udødelig.
Jeg kan ikke forlade synder eller gøre en ende på alle lidelser.
Jeg er blot en djinn.
- Det er da rimeligt. - Sådan er begrænsningerne.
Hvad er det for et lille menneske?
Han er... en
troldkarl. Han fører os gennem tiden.
- Einstein. - Einstein. Har en heks fanget ham?
Nej. Det er videnskab.
- Fjernsyn. - Fjernsyn.
Bølger af lys og lyd.
- Sendere. - Sendere.
Jeg ved ikke, hvordan det fungerer. Jeg er litterat.
Vi ved ikke så meget.
Jeg er en moderat mægtig djinn, men jeg begynder at forstå sendingen.
- Du har lært at tale mit sprog. - Engelsk er ganske enkelt.
Jeg finder, at reglerne hurtigt er lært.
Kunne du tænke dig denne lille Albert?
- Nej, sæt ham tilbage. - Jeg kan udvide ham.
- Sæt ham tilbage. - Er det dit ønske?
Nej, det skylder du ham at gøre.
Så hvad vil du ønske?
Hvad begærer dit hjerte?
Lad os nu ikke forhaste os.
Jeg har brug for at gå langsomt frem.
Jeg har så meget tid, som det kræver.
Fortæl mig om dig selv.
Jeg hedder Alithea Binnie. Jeg er i Tyrkiet på konference.
- Og jeg tager hjem i morgen. - Og?
Og jeg vil gerne tilstå noget.
- Noget, jeg aldrig har sagt før. - Fremragende.
Da jeg var ung, var der en dreng.
- Din første elsker? - Nej, han var ikke af kød og blod.
- En djinn? - Nej.
Jeg gik på en pigeskole dengang.
Flokke af piger.
Jeg foretrækker af natur at være alene.
Og den her dreng, Enzo,
han kom til mig ud af en tomhed. Ud af et behov for at fantasere.
Han fortalte mig historier på et sprog, som kun vi forstod.
Han forsvandt, når jeg havde hovedpine.
Og han var der altid, når astmaen hæmmede mig.
Han var som den lille Albert, du ikke ville lade mig give dig.
- En emanation? - Kun ud af et fravær.
Jeg frygtede, at han ville gå, så jeg skrev ham ned.
Jeg fyldte en notesbog med fakta.
Men jo mere realisme, jeg forsøgte at få ind i det,
jo mere begyndte jeg at tvivle på det, og det føltes dumt.
Jeg følte mig dum.
Efter en tid brændte jeg det hele i skolens fyr.
Derefter forsvandt han helt og holdent.
Og alligevel er jeg her.
Mod enhver form for fornuft, ja.
Jeg er her, og vi har noget, vi skal.
Kan du komme igen senere?
- Det er morgenmaden, dr. Binnie. - Øjeblik.
Døren skal lukkes.
Godmorgen. Lad mig tage den.
- Lad mig. - Nej, jeg klarer det.
- Udmærket. Har De sovet godt? - Ja, det har jeg.
- Hvad vil De lave i dag? - Jeg tager det, som det kommer.
- Jeg viser Dem gerne et galleri. - Hvor er det pænt af dig. Tak.
Måske en anden gang. Tak. Hav en skøn dag.
- Udmærket. Velbekomme. - Tak.
VIL IKKE FORSTYRRES
En mere praktisk størrelse.
Jeg gør, hvad jeg kan, for at passe ind. Værsgo.
Jeg havde ikke behøvet bestille morgenmad.
Det ernan-e nokhodchi. Kikærter, nelliker, pistacie.
De smelter i munden.
- Må jeg spørge om noget? - Hvad som helst.
Hvordan endte du i min flaske?
Det er noget af en historie. Det var mit tredje fangenskab.
Har du været fanget tre gange?
Jeg er en djinn, også en idiot,
som holder for meget af at samtale med kvinder. Jeg må passe på.
- Hvordan blev du fanget? - På grund af mit begær.
Hvordan ellers?
- Hvem var hun? - Saba.
- Dronningen af Saba? - Hun var min slægtning.
- Var hun en djinn? - Hendes mor var.
Er det muligt?
Djinn og dødelige må godt gifte sig, men de kan ikke få udødeligt afkom,
ligesom et æsel og en hest kun kan få golde mulddyr.
Hvordan så hun ud?
Bortset fra et tykt lag sorte hår på hendes ben
så hun ud, som mennesker nu gør, men hun var Saba.
Det siges, at hun var smuk.
Hun var ikke smuk, hun var selve skønheden.
Jeg var fri i enhver forstand.
Jeg gik ind og ud af hendes sovekammer.
Saba...
Som hendes kvindelige slaver vidste jeg,
hvordan man fik hende til at skælve af lyst.
Jeg har aldrig siden begæret nogen så stærkt.
- Og hun begærede dig? - Jeg var hendes fortrolige.
Og mere, var det ikke for Salomon.
- Kong Salomon? - Velsignet være hans minde.
Han krydsede ørkener for at gøre kur til hende.
- Kom hun ikke til ham? - Nej. Aldrig.
Men det siger alle de hellige bøger, historier og malerier.
- Händel skrev musik om det. - Jeg var der. Salomon kom til hende.
Du er dronning og fri som fuglen.
Du ser med retfærdighed på alt.
Hvorfor binde dig selv til en mands seng?
Kære fætter, ingen mand kan fortrylle mig således.
Han indledte med musik.
Jeg gjorde mit bedste for at tale hende fra det.
Men da hun brugte duftende bivoks
til at rage hårene af benene, så jeg, jeg havde tabt.
Men som en tåbe sagde jeg til hende, at hun var smuk,
men at hendes sind var smukkere. Og det ville holde længere.
Hun var enig og fældede en tåre.
Hun gav ham tilsyneladende umulige opgaver.
Han skulle finde en særlig rød tråd i paladset.
Gætte hendes mors hemmelige djinn-navn.
Fortælle hende, hvad kvinder ønsker mest.
- Det lyder umuligt. - Ikke for ham.
Han kunne tale med dyr og djinner.
Han fik nogle myrer til at finde silketråden,
og en ifrit hviskede moderens navn.
Og han fortalte hende, hvad kvinder ønsker.
Hun var lamslået og sagde, at han havde ret.
Så hun skænkede ham, hvad han ønskede sig,
hvilket var at blive hendes mand og ligge i hendes seng.
Han var en stor troldmand og fangede mig i en messingflaske.
Hun gik ikke i forbøn for mig.
Jeg betød intet for hende.
Et åndedrag i en flaske.
Så blev jeg kastet i Det Røde Hav, hvor jeg vansmægtede i 2500 år.
Ud over at sove, hvad gør man så i en flaske i 2500 år?
Djinner sover ikke.
Hvordan klarede du dig så?
De første 100 år rasede jeg imod min skæbne.
Jag bad til Boschkolo om frihed, og da det fejlede,
så bad jeg til alle guder, jeg kendte, og så dem, jeg ikke kendte.
Da mine bønner stadig ikke blev hørt,
tilbragte jeg tiden i en vågen drøm, hvor jeg genoplevede minder.
Da jeg havde været gennem dem alle mange gange,
gik jeg tilbage til bønner og rasen.
Og så, til sidst,
så narrede jeg mig selv.
Jeg bad om, at jeg skulle blive i flasken.
- Virker det? - At længes efter intet?
At lade, som om man ikke vil forlade en flaske?
Nej. For en djinn er det som at dø.
- Kender du svaret på spørgsmålet? - Hvad kvinder ønsker?
Ved du det ikke? For så kan jeg ikke sige det.
- Vi ønsker vel ikke alle det samme. - Jeg ved ikke, hvad du længes efter.
Jeg har alt, jeg har brug for.
Jeg vil sige, at jeg er godt tilfreds.
Sig mig, er du nogens kone? Enke? Mor?
Jeg har ingen børn, søskende eller forældre.
Jeg havde engang en mand.
- Hvilket indtryk gav denne mand? - Indtryk?
Først var det strålende.
- Og til sidst? - Det er ikke en stor historie.
Men dog en historie. Din historie.
Det er klogt at forstå dem, der har magt over en. Fortæl nu.
Okay.
Vi mødte hinanden som unge, og vi giftede os tidligt.
I begyndelsen nød vi hinandens sind og kroppe.
Årene gik på behagelig vis, og så, som det jo sker,
forduftede det hele, og vi blev...
- Noget mindre. - Og hvor er han?
Han er i Hackney med Emmeline Porter.
Profeten.
Han sagde, at jeg ikke kunne afkode følelser.
Jeg kunne ikke afkode hans følelser.
Den måde, min hjerne fungerer på,
er både kilden til min styrke og min ensomhed.
Det er vel derfor, at jeg godt kan lide historier.
Jeg finder følelser i dem.
- Du kunne ønske at få ham igen. - Nej. Nej, nej. Nej.
Jeg troede, jeg ville sørge over tabe og svigtet, men
jeg følte mig faktisk fri.
Jeg var som en fange, der kom ud i solen fra en fangekælder.
Jeg indtog det rum, mit liv var. Jeg kunne ikke ønske mig mere.
Du er en vis og forsigtig kvinde, Alithea.
Men vi har alle noget, vi begærer, også selv om det er hemmeligt.
Det er muligvis, men jeg er også narratolog.
Og det er et problem. Et stort problem.
Jeg kender alle historierne om drilleånder,
som manipulerer med ønsker til deres egen fordel.
Jeg er gudfrygtig og hæderlig. Jeg er her kun for at opfylde dine ønsker.
Selv hvis det passer, hvordan kan ud så stole på ønskeren?
Hvordan ved du, du kan stole på mig?
Det håber jeg. Det håber jeg virkelig.
Der er en sjov, lille historie. Du kender den nok.
Tre venner er i havsnød på en båd. De fanger en magisk fisk.
Den giver dem et ønske. Den første vil hjem til konen. Han forsvinder.
Den anden ønsker, han leger med sine børn, og forsvinder.
- Den tredje: "Jeg savner vennerne." - "Jeg ville ønske, de var her."
Nemlig. Alle historier om ønsker er skabt til skræk og advarsel.
De slutter aldrig lykkeligt. Ikke engang dem, der er vitser.
Vi skriver selv denne historie, og vi kan undgå faldgruberne.
Hvad hvis jeg ikke ønsker noget?
Undskyld?
- Hvad hvis jeg ikke ønsker noget? - Det ville være...
Det ville være... katastrofalt!
Okay.
Du skal høre om mit næste fangenskab.
Jeg er lutter øren.
Jeg finder aldrig ud af,
hvordan min flaske kom fra Det Røde Havs bund
til et palads i Konstantinopel.
Men jeg tror, at det involverede drabet på en ottomansk soldat.
Et imperiums fald.
Og en forelsket kvinde.
Hvem er du?
EN DJINNS GLEMSEL
Gülten levede som slave i haremets gård.
Da jeg dukkede op, besvimede hun.
Det var svært at vække hende igen.
Jeg forsikrede hende om, jeg intet ondt ville, for jeg var jo fanget.
- Til du fik dine tre ønsker. - Til hun fik sine tre ønsker.
Staklen fortalte, at hun var håbløst forelsket i en smuk, ung mand.
Hun ønskede at opnå hans gunst.
Jeg har lavet disse til dig.
Ham, hun elskede, var Mustafa. Prins Mustafa.
Süleyman den mægtiges ældste søn og den sandsynlige tronarving.
Havde jeg vidst, hvad der skulle ske, havde jeg risikeret Iblis' vrede
for at få hende til at ønske noget andet.
Men tankeløst tog jeg min flaske og tryllede olie frem til hende.
Fortryllelsesolier, som engang kun dronningen af Saba brugte.
Jeg bad hende skjule flasken, så den ikke faldt i andres hænder.
- Jeg gik til Mustafa. - Gülten.
Jeg hviskede hendes navn.
Han hidkaldte hende.
Det var så let.
Som djinn er jeg altid nysgerrig hvad angår mennesker.
Når jeg havde tid til det, opsøgte jeg paladsets intriger.
Blandt eunukker og konkubiner fandt jeg Hürrem.
Den leende.
Også hun var en slave, som var blevet sultanens yndling.
Süleyman den vise havde kun øje for hende,
og hun søgte at skaffe tronen til sine egne sønner frem for Mustafa.
Derfor lod hun prinsen overvåge af mange nysgerrige øjne.
Da jeg så, at Hürrem manipulerede mesterligt,
frygtede jeg, at min Gülten ville blive fanget i hendes spind.
Jeg forsøgte at advare hende
men hun havde besluttet sig for sit andet ønske.
- Jeg vil være gravid. - Med Mustafa?
- Nej da. - Jo, jeg vil.
- Opfyld mit ønske nu. Nu. - Vent. Vent.
Sikke en stor fejl.
For i samme stund bliver Süleyman, fred være med ham, undermineret.
Hans krigere anså ham for svag.
Mere interesseret i poesi end i at herske.
Hürrem spreder rygtet om, at militæret vil afsætte ham
og indsætte Mustafa på tronen.
Prinsen er nu en brik i magtspillet.
Süleyman den mægtige, Süleyman Erobreren,
beskytter og erobrer af imperier,
faderen Süleyman stod over for et hjerteskærende valg.
Gülten kunne ikke se, hvorfor hun skulle forblive uset.
Hun bar jo den kommende sultans søn.
Trods mine advarsler
fremviste hun sine struttende bryster og sin mave.
Snart gik snakken i seraglioen.
Intrigerne fik vinger.
Prins Mustafa gik uskyldigt til sin far
for at forsikre ham om sin loyalitet.
Min sultan.
Far...
De stumme ventede på ham.
Han råbte på sine janitsharer, som elskede ham,
men hans stemme og åndedræt blev kvalt
af strengen fra hans fars bue.
- De kommer efter dig. Ønsk noget! - Hvorfor det?
- Ønsk noget. - Hvorfor?
Gülten. De dræber dig!
- Prinsen beskytter mig. - Han kan intet gøre.
- Ønsk noget! - Han elsker mig.
Gülten. Han er død!
Død! Sammen med alle, der holder af ham.
Hürrem kommer efter dig.
"Ønsk noget! Red dig selv, Gülten!"
Et par ord, og hun ville have været fri til at få sit barn i sikkerhed.
Og jeg kunne være vendt hjem til djinnernes rige.
Men hun faldt i mordernes hænder.
Jeg skulle lige til at stoppe dem, da en Iblis-kultist stoppede mig.
Du er ikke velkommen her.
Du kan ikke omskrive hendes historie.
Hvis hun intet ønsker, er du fortabt.
Gülten!
Hun ønskede intet for at redde sig selv.
Intet for at redde os.
Så... der var jeg, eller var jeg ikke, om man vil,
tæt på at være fri, men bundet til denne verden
af fraværet af et tredje ønske.
Du har lige fortalt en historie om en kvinde, hvis ønske blev hendes fald.
Og da hun ikke ønskede, blev det mit fald.
- Kan en anden ønske i stedet? - Det håber jeg.
- Og så er du endelig fri? - Det er mit eneste håb.
- Men du blev gjort usynlig. - Som et spøgelse.
- Jeg vandrede uset omkring. - Og din flaske.
Den lå gemt under sted en, og kun den døde Gülten vidste det.
Ja, det var en skidt situation.
Jeg forsøgte at få opmærksomhed fra enhver, der kunne hjælpe mig.
Jeg prøvede og prøvede. Jeg fulgte efter alle, jeg fik færten af.
Jeg tryglede og skreg og gjorde alt for at få deres opmærksomhed.
I hundrede år gjorde jeg det på ynkværdigste vis.
Med hvert nederlag fik min kampvilje endnu et knæk.
Og så, i 1620, vækkedes mit håb af en dreng med et sværd.
TO BRØDRE OG EN KÆMPEKVINDE
Murad! Murad!
Murad!
Af en eller anden grund kunne drengen fornemme mig.
Jeg kunne lokke ham hen til stenen.
Ibrahim!
Murad! Ibrahim!
Just som jeg var ved at blive udfriet, kom deres moder.
Hun var Kösem, sultan Ahmed 1.s enke.
Drengene var tronarvinger.
Da jeg så hårene på hans ben, vidste jeg,
at Murad bar på djinnernes kraft.
Jeg fulgte ham overalt for at lokke ham tilbage til stenen,
men som 11-årig indtager han tronen som sultan Murad 4.
Midt i alle hoffets intriger var han umulig at få fat i.
Som 20-årig førte han sin hær i krig.
Han kæmper sammen med sine mænd i Kaukasien og Mesopotamien.
Historierne går om hans halsløse vovemod.
Jeg frygtede, at jeg aldrig ville se ham igen.
Håbet er et uhyre, Alithea, og jeg er dets legetøj.
- Så han døde? - Ikke på slagmarken.
I Istanbul skulle Kösem beskytte både tronen og Ibrahim.
- Lillebroren? - Ja.
Han var den sidste af sin slægt.
Han var nødt til at få mandligt afkom.
Så Kösem låste ham inde i et bur foret med zobelskind.
- Noget af et fængsel. - Ikke et, han ville forlade.
Han blev depraveret.
Han mente, at kødets større udstrækning øgede nydelsen.
Kösem fandt yppige skønheder
og førte dem til hans sofa.
Min skæbne vendte på grund af denne fetich.
- Hvordan kan det være? - Det får du at se.
Murad vendte hjem som en blodtilsølet erobrer.
Krigen havde fået hans sjæl til at gå i forrådnelse.
Jeg ventede, til han var alene. Jeg ville lokke ham til stenen.
Undskyld, men jeg har et spørgsmål. Spillede hans ønskes natur en rolle?
- Han var jo så umættelig. - Nej.
Ikke hvis det var et ondt ønske?
Ikke hvis jeg kunne få min frihed. Han havde andre ting at tænke på.
Han troede sig selv uovervindelig.
For at herske må han skille sig af med rivalerne.
Hvorfor spilde dit sværd, min løve?
Ibrahim.
Storebror...
Han er et lille barn.
Hvordan skulle han kunne regere?
Kösem måtte hindre det i at ske. Hun måtte distrahere ham
med andre nydelser.
Først sørgede hun for, at han blev fuld for evigt.
Og så prøvede hun noget meget listigt. Det her vil du nyde.
Hun hidkalder fra alle ender af imperiet
de bedste historiefortællere.
Dem, som ikke er overbevisende, flygter eller bliver hans offer.
Kun én kan tryllebinde ham.
Én, som kan berolige ham med fortællinger og fænge ham.
Det var hans eneste ven.
Og venskabet blev til kærlighed.
Jeg kunne intet andet, så jeg lyttede med,
for jeg elskede også at fortabe mig i hans historier.
Da den gamle mand døde, flygtede alle i paladset ud i gaderne,
for de frygtede, at Murads sorg ville afstedkomme nye mord.
Men han sad bare og hylede og drak, til han var helt tom indeni.
Og min tålmodighed blev belønnet.
I den tilstand kunne jeg vække hans interesse
og lede ham tilbage til det hemmelige baderum.
Jeg ved, hvad der sker. Han er for svag til at løfte stenen.
Han kunne ikke engang løfte slåen.
Han drak sig selv ihjel.
Og der var jeg, fortabt i glemslen.
Ingen kunne høre min stemme. Ingen kendte, følte eller fornemmede mig.
Du kan end ikke forestille dig det.
Det kan jeg faktisk godt.
Kan du forestille dig den ensomhed?
- Hvordan den kan overvælde en? - Det kan jeg godt.
Vi eksisterer kun, hvis vi er virkelige over for hinanden.
Det her er vor skæbne, Alithea. Hvis du ikke ønsker noget,
vil jeg været fanget mellem to verdener, uset og alene, for evigt.
Ønsk noget, Alithea.
Dit inderste ønske.
Hvis jeg var dig, ville jeg være mere forsigtig.
- Du kom jo tydeligvis ud. - Mere eller mindre.
Jeg tror, du er en drilleånd.
Det ville være meget bedre. Min opgave ville være meget lettere.
Men jeg er bare en idiot, som har været absurd uheldig.
Jeg må vel bare tro dig.
Nå.
Blev Ibrahim sultan?
Ibrahim måtte tvinges til at indtage tronen.
Mor!
Hun udnævnte en af sine konkubiner til guvernør af Damaskus.
Hendes navn var Sukkerknald. Hun var Ibrahims favorit.
Var hun ikke fri, havde hun ikke fundet det hemmelige baderum.
Havde hun ikke taget et bad, ville vandet ikke være flydt over.
Havde hun ikke været klodset, ville hun ikke være gledet,
have smadret stenen og fundet min flaske.
Jeg skulle have opført mig mere værdigt,
men jeg tryglede skamløst.
Kære frue, jeg er i knibe. Du må hjælpe mig.
- Du lugter. - Hjælp mig.
Ønsk noget. Ønsk hvad som helst.
- Ikke af en svigefuld djinn. - Er der noget, du begærer?
Det må der være. Ønsk noget.
Sig noget. Kom nu. Kom nu.
"Jeg ønsker, at du lå i din flaske på bunden af Bosporusstrædet."
Og her er jeg så. I dine forsigtige hænder.
- Vi kan ikke slippe for hinanden. - Du har mig i din hule hånd.
Det her med at ønske,
det er farligt. "Jeg ønsker" fører til altings opløsning.
- Ikke nødvendigvis. - Sådan er det i dine historier.
Du siger, du ikke er en drilleånd, og at vi selv skriver denne historie.
Men jeg kan jo ikke skrive mig selv ud af den.
- Korrekt. - Hop tilbage i din flaske.
Så giver jeg den til en, der er mere naiv og grådig.
- Jeg vil ikke tilbage i flasken. - Så ønsker jeg ikke noget.
Så sender du mig i glemsel.
- Du er umulig. - Du giver mig hovedpine.
Okay, hør her. Jeg ønsker tre gange.
- Før du dør? - Lige nu. Klar? En:
Jeg ønsker, du ikke har hovedpine.
To: Jeg ønsker mig en tår te.
Og jeg ønsker mig en til af dem her.
- Du håner mig. - Tre teoretisk set ufarlige ønsker.
Salomon fangede mig, fordi jeg udbasunerede mine ønsker.
Jeg slipper kun fri ved at opfylde dine.
Jeg sætter pris på symmetrien, men hør her.
Jeg kan ikke finde på ét ønske, og du beder mig om tre.
Er der liv i dig? Er du i live?
Visse kulturer værdsætter begærløshed.
- Du er en from tåbe. - Hvorfor skulle jeg friste skæbnen?
- Og du er en kujon. - Ikke provokere.
Ikke et menneske, en engel eller en djin ville afslå ønsker,
men jeg ender med den ene, der påstår intet at ønske. Løgner.
Jeg begynder at ønske, at vi aldrig havde mødt hinanden.
Nej! Det må du ikke sige!
Så det er sket for dig før.
- Og det var slemt. - Det var det.
Det var bittert. Det var det grusomste ønske.
Atter blev du bragt til fald af en tåbelighed.
Jeg er her på grund af et geni.
Hvem var det denne gang?
Hun hed Zefir.
Et sjældent under blandt mennesker.
Men hendes dårskab bragte dig hertil.
Jeg endte i den her på grund af Zefir.
Det er historien, du ikke har villet fortælle mig.
Jeg har sågar ikke villet fortælle mig selv den.
FØLGERNE AF ZEFIR...
Zefir var et hittebarn. Som 12-årig blev hun bortgiftet til en købmand.
Han var meget ældre end hende og venlig,
hvis man mener, det er venligt at holde nogen fanget.
Hans to ældre koner yndede hende ikke og talte ikke til hende.
Selv tyendet hånede hende.
Hun kendte ikke til etikette og var ikke lærd.
Hun var ingen stor skønhed og var vred uden at vide hvorfor.
Skæbnen førte min flaske til hende
som en kærlighedsgave fra hendes mand.
Da hun havde tilfredsstillet ham og endelig var alene, åbnede hun den.
Første fase Elektromagnetiske bølger.
Anden fase Damp.
Tredje fase Organiske partikler.
Fjerde fase Organerne dannes...
Det var, som om hun ventede på mig.
Jeg så, at hun var kløgtig, og hun så, at jeg desperat
tørstede efter frihed og samtale. Jeg fortalte hende min historie.
Og hun afslørede sig selv for mig gennem de ting, hun havde skabt.
Hun kunne være blevet husket som geniet da Vinci,
hvis teorier om flyvning var på sultaners og kongers læber.
Hun var en dygtig kunstner, men ingen så hendes værker.
Hun fortalte, at hendes ubrugte potentiale åd hende op.
Hun troede, hun var en heks.
Men var hun en mand, ville hendes intellekt blive påskønnet.
Hun var videbegærlig. Jeg vidste, hvad det første ønske ville være.
Jeg ønsker mig kundskab. Kundskab,
som kan være til nytte,
og som er smuk og sand.
Det glædede mig at opfylde det ønske.
Jeg lærte hende historie, filosofi, sprog, poesi.
Jeg lærte hende astronomi, matematik. Hun elskede det.
Jeg bragte hende bøger og skrifter, som vi skjulte i flaskesamlingen.
Hun kunne hidkalde Aristoteles i den røde flaske.
Eller Euklid i den grønne.
Pythagoras, Spinoza. Hun behøvede ikke min hjælp til det.
Vi havde hele verden i hendes værelse, og jeg faldt for hende.
Min lykke lå i at glæde hende.
I at se hende blomstre op.
Og hun blomstrede på enhver vis.
Hun begyndte at modsætte sig sin mands krav om underkastelse.
Hun havde lært sig kærlighedsfærdigheder,
som man kun får ved at elske med en djinn.
Han blev besat og hungrede efter hende.
Er du lykkelig?
Når han kom til hende, forlod jeg hende og fløj på himlen.
Jeg så bjergene, havene.
Jeg så dyrene i skove, ingen går ind i.
Når jeg kom tilbage, ventede hun på mig.
Jeg fortalte om min dag, og hun besvimede af glæde og skuffelse.
Hvorfor ønskede hun sig ikke frihed?
Noget var vigtigere for hende.
Hun havde udviklet en matematik.
Et sprog, som forklarede, hvordan tid, rum og stof opstod.
Hun var kreativ og modig, men én gåde kunne hun ikke løse.
Hun havde brug for at få låst sit sinds døre op.
Så hun brugte sit andet ønske.
Jeg lærte hende at drømme, som djinner drømmer, i vågen tilstand.
På den måde fandt hun løsningerne.
Hun kunne forklare usynlige kræfter, elektromagnetiske felter.
Det selv samme, som djinner er gjort af.
- Er du elektromagnetisk? - Du er af jord, jeg af diskret ild.
Da hun blev med barn, ramtes jeg af lykke,
for det ville styrke vort bånd.
- Bar hun dit barn? - Et barn.
Af ild og jord.
- Hvordan gik det så galt? - Jeg elskede hende.
Jeg elskede hendes iver og vrede og at jeg kunne gøre hende glad.
Jeg elskede hende højere end Saba.
- Mere end dig egen frihed? - Ja.
Jeg ønskede at beholde hende, at vedblive med at være hendes fange.
Tanken om frihed gav mig kvalme.
Jeg tog mig selv i at forhindre hende i at ønske en tredje gang.
Du godeste.
Jeg ødelagde det hele.
Hun sagde, at jeg holdt hende fanget, som hendes mand gjorde.
Jeg prøvede at gøre det godt igen.
For at sone puttede jeg mig selv i flasken.
Så den kunne blive forseglet, og hun kunne have magten.
At være som intet inde i flasken. Det kunne jeg gøre for hende.
Og hver gang beroligede det hende.
Undtagen den sidste gang.
Som en pludselig tordenbyge brød hun ud i tårer og sagde:
"Jeg ønsker, at jeg glemmer, at jeg nogensinde har mødt dig."
Og det gjorde hun så. Øjeblikkeligt.
Hun var fri, jeg var fanget.
Hun havde glemt mig.
Alithea, hvordan kan det være
en fejl at elske nogen?
Jeg har et ønske.
Men jeg er bange for, at det er for meget at spørge om.
- Kan jeg opfylde ønsket? - Det håber jeg.
- Ønsker du det af hele dit hjerte? - Helt bestemt.
Jeg er her for at elske dig.
Og.
Jeg ønsker, at du også elsker mig.
- Ønsker du, at vi skal elske? - Ja, også det. Det hele.
Og det vil du overgive dig selv til?
Ja. Ja.
Jeg vil have, at vi er ensomme sammen.
Jeg higer efter den kærlighed, man finder i tidløse historier.
Jeg vil have en længsel, som din mod Saba
og en kærlighed som den, du gav til geniet Zefir.
Det vil jeg have.
Mig?
Dig.
Dig?
Mig.
Er det for meget? Er det for meget at ønske sig?
Kom.
Hvad gør man, når længslerne vækkes?
Hvordan overbeviser jeg jer om, at jeg elskede en djinn?
Uanset hvad ville kun få tro mig.
Kærlighed kommer ikke til os ad fornuftens vej.
Den er mere som damp. Eller måske en drøm,
som skal lokke os ind i vore egne historiers fortryllelse.
Hvis det er sandt, hvordan ved vi så, om det er ægte?
Er det sandhed eller galskab?
Jeg rejser til London i dag.
Kommer du med mig hjem?
Nu om dage er det ikke et let sted at være, men det er bedre med dig.
Herover, tak. Op med hænderne.
Vær rar at træde ud igen.
Hvad har du i lommerne?
Det er en tom flaske og en prop.
- Den skal gennem røntgenmaskinen. - Den er skrøbelig og kan gå itu.
Der sker intet. Kør den igennem.
Pas og boardingpas.
- Den er ret skrøbelig. - Frue.
Det er en saltbøsse.
- Nej! Ingen røntgen! - Stop. Stop.
Frue.
I dit eget tempo.
Luften er tyk her.
Fuld af insisterende stemmer og fortravlede ansigter.
Som lille Einstein?
- TV og mobilantenner og den slags? - Ja.
Ja. Alle jeres geniale apparater mumler på én gang. Bøj hovedet.
Kan du høre alt det?
Jeg ser og føler det også.
Jeg er en sender.
Er det ikke for meget?
Jeg er en djinn. Jeg kan tilpasse mig.
- Jeg vænner mig snart til det. - Hun er tilbage. Det tror jeg.
- Er hun sammen med nogen? - Hun taler med sig selv igen.
Hej, Clementine. Fanny. Alt vel?
- Havde du nogen problemer? - Problemer? Hvorledes?
- Med dine udenlandske venner. - Vi undrer os.
Hvorfor spilder dr. Binnie tid på at studere andres kultur?
- Er du flov over britisk kultur? - Nej.
Nej, jeg er pinligt berørt over folk, der er bange dem, der er anderledes.
- Hvad mener du? - Hun kalder os fremmedhadere.
- Det sagde du, ikke jeg. - Det handler ikke om deres udseende.
- Det er deres levevis og tro. - Og deres mad.
Der er etniske mennesker overalt. Vi er i undertal, og det bliver vor død.
- Det er unaturligt. - Alle væsener har deres egen plads.
- Det var sådan, Herren ville det. - Det er noget vrøvl.
- Det er videnskab. - Ja, dyr har naturlige levesteder.
Men mennesker kan leve hvor som helst.
- Ikke et faktum, men en holdning. - Og du tager fejl.
- Jeg finder mig ikke i det her. - Lad den skøre dame være i fred.
Jeg har aldrig sagt det her før, men I er begge to ynkværdige.
- Klap i! - Dumme og ynkværdige.
Hallo, pikfjæs! Fjern din vedbend fra vores side af muren.
Hvorfor lader jeg mig gå på af dem? Jeg burde have ondt af dem.
Det her er mit hjem, mit helle.
Jeg kunne ønske dem...
- Det er ikke et ønske. - Det ved jeg godt.
Min djinn.
- Har du haft en god dag? - Hver lyd og hver duft var din.
Du var overalt.
Jeg er straks tilbage.
- Hvem kan det være så sent? - Det kunne være hende.
Clem, Fanny.
Kikærter, nelliker, pistacie.
De smelter i munden.
Det her er min ven.
Han skal være her et stykke tid.
Hej.
- Hej. - Hej.
Min djinn sagde, at når djinner forsamles, fortæller de historier.
Historier er som åndedrag for dem. De skaber mening.
"Ja," sagde jeg. "Sådan er det også med os."
Hver historie er et fragment af en uendelig, evigt foranderlig mosaik.
Og denne lille sten må, som alle historier, få en ende.
Handler det om ønsker, er historien til skræk og advarsel.
Så hvordan går det galt? Måske er det allerede gået galt?
Selv om sandheden stirrede dem i øjnene, vendte de den ryggen.
Så sandheden skjulte sig i skyggerne.
De følgende dage tog djinnen med narratologen på arbejde.
Og når de ikke var sammen, så udforskede han verden.
I dag havde jeg en fantastisk dag.
Jeg så mange ting.
Jeg så et menneske kigge ind i et andet menneskes hjerne
og stoppe en dødbringende blødning.
Jeg besøgte acceleratoren.
En enorm dims, som undersøger essensen af, hvad stof er.
Dernæst så jeg enorm parabol,
som lytter til forlængst døde stjerners hvisken.
- Menneskeheden er et under, Alithea. - Det er jeg glad for, at du synes.
Alt dette utrolige er sket, siden jeg blev fanget i Zefirs flaske.
- Og det på mindre end 200 år. - Ja, men...
Jeg mener, det er jo bare ingeniørkundskab og teknologi.
Trods al falbeladen
så er vi stadig forvirrede.
Når vi ikke kan inddæmme kaos,
fyldes vi af frygt og panik.
- Og så vender vi os mod hinanden. - Selvfølgelig. Det er jeres natur.
Ja. Historien ændrer sig aldrig.
Hadet vinder.
Det metastaserer og lever længere end kærligheden.
Jeg vil bare gerne tale om kærlighed.
- I er så modsætningsfulde. - Mange tak.
Menneskeheden, sikke en gåde.
I fumler rundt i mørket.
Men I udnytter dygtigt jeres intellekt. Noget af en historie.
Jeg glæder mig til at se, hvad det fører til.
- Eller hvordan det mon slutter. - Også det.
En dødelig finder aldrig ud af det.
En djinn har masser af tid.
- Hvor er I heldige. - Måske.
Men I, som er gjort af jord,
har formået at overstråle djinner og engles kraft og mål.
I har ikke brug for os. Måske vil vi falme...
- Og forsvinde? - Ja.
- Det var det, jeg forelæste om. - Ja, det ved jeg.
Og alligevel er du her.
Min umulige.
Ja.
Hallo?
Jeg er hjemme!
Hallo?
Djinn?
Min elskede?
Djinn?
Hvad sker der?
Kan du høre mig? Djinn, sig noget.
Forsøg at sige noget.
Jeg ønsker, at du siger noget til mig.
Jeg sov.
- Djinner sover ikke. - Lad os tage en god, lang gåtur.
Jeg har forberedt noget til os. En helt vidunderlig aften for os.
- Det bliver helt fantastisk. - Stop!
Jeg kan skubbe de elektromagnetiske felter væk.
Vi tager på picnic.
Vi spiller ukulele.
- Der er plads til mig her. - De her kræfter forsvinder aldrig.
Jeg overvinder dem for din skyld, min elskede.
- Tak, fordi du vil forsøge. - Tror du ikke, jeg elsker dig?
Kærlighed er en gave, man giver af fri vilje.
Man kan ikke bede om den.
Jeg narrede os begge to. Da jeg formulerede ønsket,
fjernede jeg din evne til at opfylde det.
Det burde jeg, om nogen, vide.
Jeg vil ikke ødelægge det her igen.
Min djinn, hvis den her verden ikke passer til dig,
så ønsker jeg, at du vender tilbage til der, hvor du hører til.
Hvor end det er.
Forsigtig Glas.
TRE ÅR SENERE
Djinner fortæller hinanden historier.
Historierne skaber mening.
Elektromagnetisk djinn.
Mor!
Kom her. Det der er ikke mor.
TRE TUSINDE ÅRS LÆNGSEL
Så I det?
Han besøgte hende nu og da, og de udnyttede hver en stund.
Trods smerten ved den højlydte himmel
blev han altid længere, end han burde.
Længe efter, at hun bad ham om at gå.
Han lovede at vende tilbage i hendes levetid.
Og for hende var det mere end nok.
Baseret på A. S. Byatts novelle.
Oversættelse: Jesper Buhl Scandinavian Text Service