28. MAJ 1453
BELEJRINGENS 8. UGE
Få timer før Mehmed indleder sit endelige angreb,
ryster et ildevarslende syn begge sider.
KONSTANTINOPEL DET ØSTROMERSKE RIGES HOVEDSTAD
Hvorfor har Gud forladt os?
-Skal vi kastes for de osmanniske hunde? -Byen er endnu ikke tabt.
Den venetianske flåde er på vej.
Til ingen nytte, medmindre de kommer i morgen.
Rygter om en flådes snarlige ankomst har svirret i ugevis,
men dens præcise position er stadig ukendt.
Jeg tror, at alle håbede på det umulige.
Det er naturlig at håbe på, at der kommer en redning.
"Vesten kan ikke have glemt os."
De ved, at Venedig har stemt for at sende hjælp
i form af deres flåde og soldater. Så undsætningen er på vej.
Hver dag går de op og kigger efter den,
dag efter dag efter dag, og den kommer ikke.
Vi kan holde tyrkerne tilbage. Jeg sværger på det.
Hr. Giustiniani?
Murene vil holde, herre.
Hvert angreb har kostet tyrkerne store tab.
Det er ikke mig, du skal overbevise, min kære Giustiniani.
-Min skæbne er bundet til byen. -Ikke nødvendigvis, Deres Majestæt.
Jeg har gode venner i Galata. De har tilbudt at bringe os...
...Dem og Deres hof ud af byen.
Forlade byen? Nu?
-Der er ingen skam i det. -Du vil give op?
Der er ingen ære i selvmord. Vi mister hovederne.
Du mister dit nu, din kujon!
Hr. Loukas, vil du svigte din kejser og dine landsmænd, og så netop nu?
Jeg tænker kun på kejserens sikkerhed.
Hvis det romerske imperie ender her,
så vil jeg dø i dets forsvar.
Enhver, der elsker mig og deres imperie...
Tag jeres sværd og gå med mig i kampen!
Lad os skrive vor egen historie i disse skæbnetimer!
Ethvert imperie har en begyndelse,
smedet i blod, stål, lykketræf og erobring.
I 1453 udkæmper den romerske kejser Konstantin 11.
og den osmanniske sultan Mehmed 2. en episk kamp om Konstantinopel.
Treogtyve hære har forgæves forsøgt at indtage den legendariske by.
Efter den blodige kamp vil én hersker gå af med sejren
og ændre historiens gang i de næste 300 år.
Skal et imperie rejse sig, må et andet falde.
Tyrkerne vil fokusere deres angreb på landsiden.
Skt. Romanus-porten vil være deres første mål.
Deres kanoner har næsten ødelagt den,
og de har opstillet deres enheder lige udenfor den.
Vi må forsvare den med alt, hvad vi har. Lige her.
Giustiniani, du får, hvad vi kan skaffe.
Vi skal bruge alle kampdygtige mænd.
De ældste og præsterne kan forsvare havnemuren.
Hr. Loukas...
Vi ved, at tyrkerne kommer her,
så dine kanoner skal flyttes til Skt. Romanus-porten.
Det er udelukket.
De skal forsvare muren langs det Gyldne Horn.
Deres skibe er klar til angreb.
De kommer ikke fra Hornet.
Risikoen er for stor. De vil storme porten.
Jeg skal bruge alle vores kanoner.
Jeg er sikker på, at du kan besejre dem uden mine kanoner.
Du er jo militærgeniet.
Er du ikke?
Det er ikke en anmodning.
Jeg tager ikke mod ordrer fra katolske pirater.
Jeg har dræbt i hundredvis under denne belejring.
-Endnu én gør ingen forskel for mig. -Så er det nok!
Der er ikke tid til skænderier.
Du får dine kanoner, Giustiniani.
Men dette må slutte.
Vi afregner, når tyrkerne er væk.
Folks kapacitet for konflikt er uendelig, selv når udslettelsen truer.
Konstantin må mægle mellem Giustiniani og Notaras
og få dem til at forstå, at de har større problemer.
-Kaptajn Tommaso bringer vigtigt nyt. -Send ham ind.
Tre en halv uge forinden
sendte Konstantin spejdere ud for at finde Venedigs flåde.
Dens snarlige ankomst kunne redde byen.
Vi passerede blokaden, herre.
Vi gennemsøgte havet dagen lang.
Men vi så ingen skibe.
De ubehagelige nyheder betyder, at venetianerne er mindst en uge væk.
Romerne står alene.
Tak, kaptajn.
Konstantin kunne ikke overgive sig.
Han kunne ikke give op, fordi han bar på sine skuldre
mere end blot sin personlige værdighed og sine forhåbninger
for sig selv og familien.
Han legemliggjorde noget, som var blevet sat i gang
et årtusind tidligere, da byen blev grundlagt
af hans navnebroder, Konstantin den Store,
som grundlagde byen og opkaldte den efter sig selv.
Og set fra 1400-tallet repræsenterede den en ubrudt historie
om kejserligt herredømme og kristendom,
som var for meget for én mand at kaste til side.
Konstantin siger: "Dette er mit folk, og det er værd at dø for."
De skal ikke dø alene. Jeg vil anføre dem og dø med dem."
29. MAJ 1453
Dagen oprinder, den 29. maj, før solopgang.
Mehmed indså, at det var nu eller aldrig.
Mehmed beordrer en kraftig kanonbeskydning af de svækkede mure.
Et genovesisk skib er klar til at sejle fra det Gyldne Horn.
-Tag, hvem du kan, og sejl til Chios. -Nej, jeg forlader dig ikke!
Hvis du holder af mig, så gør du.
Det giver mig styrke, at du er i sikkerhed.
Lov mig, at du møder mig i Chios.
Gå nu.
Vi fortjener vist en lønforhøjelse, drenge.
-Lad os sende de skiderikker til helvede. -Til helvede!
Sammen med sine folk indtager Giustiniani en position
mellem de indre og ydre mure ved Skt. Romanus-porten,
et sted som inden længe vil blive et slagtehus.
De genovesiske lejesoldater og deres leder har kun to veje ud.
Sejren eller døden.
Treogtyve hære har forsøgt at indtage denne by... forgæves.
Min egen far led nederlag ved disse mure,
ligesom de af jeres fædre, der kæmpede ved hans side.
I aften vil vi hævne dem!
Det er Allahs vilje.
Profeten har sagt: "I skal erobre Konstantinopel.
Hvor underskøn vil hendes feltherre være.
Og hvor underskøn vil denne hær være."
Lad os nu opfylde vores skæbne.
Og så...
...vil vi med vore hænder og tanker opbygge en ny tidsalder af asken.
Allahu akbar!
Det Røde Æble skal gives til de rettroende. Allahu akbar!
Mehmed ved, hvad der skal gøres og hvornår.
I skal erobre og få rigdomme.
Men han appellerede også til soldaternes religiøse side.
"Gud er med os og vil hjælpe os."
Og han gjorde sig selv til et symbol. "Jeg er med jer, derfor vil vi sejre."
Indenfor Konstantinopels mure forbereder kejseren sine folk.
Slaget vil afgøre byens skæbne.
Soldater!
I ved, hvad der venter jer udenfor murene.
Vær ikke bange.
Det er et privilegie at forsvare denne by, som Konstantin rejste af støvet.
Vi er de vogtere,
som har holdt islams svøbe ude af Europa i et årtusind.
Hvis det mægtige romerske imperie...
skal ende i nat...
...så lad det ikke gå nemt.
Hold jeres sværd skarpe og jeres sjæle stålsatte,
for vi kæmper som brødre, som romere!
Augustus, Justinian, Konstantin...
De holder øje med os!
Konstantin giver en vidunderlig tale lige før slaget,
hvor han taler til byzantinerne og italienerne,
og han minder især byzantinerne om, hvem deres forfædre var.
De store romerske helte. Og han opildner dem:
"Vær jeres forfædre værdige."
Og i dette øjeblik viser han, at han endelig er opgaven voksen.
Han var villig til at dø for sin sag.
Ring med alarmklokkerne.
-Send bashi-bazouk-krigerne ind. -Bashi-bazouk-krigerne!
Fremad, løb!
Angrib!
Bashi-bazouk betyder "skøre hoveder".
Disse modige og uforudsigelige frivillige udgør Mehmeds første angrebsbølge.
De angriber før daggry i bølger.
Han sendte de dårligste tropper først.
De er kanonføden.
Gør klar, drenge!
Parat!
Sigt!
Skyd!
Først kom bølgen med kanonføden, som varede et par timer.
De udmattede forsvarerne,
mens osmannerne forberedte den anden angrebsbølge.
Send de regulære soldater ind.
De disciplinerede regulære soldater ligner slet ikke bashi-bazouk-krigerne.
De udgør den mest frygtede hær i Balkan.
Man glemmer ofte, at belejringen brugte lejesoldater og fremmede eksperter,
når den ses som en ren konflikt mellem kristne og muslimer.
Der var folk fra begge religioner og fra hele verden,
som hjalp dem, der betalte højest.
Sigt!
Skyd!
Sigt!
Fremad, angrib!
Skyd!
Affyr bombarderne!
Giustiniani laver de små kanoner om til primitive haglgeværer.
Osmannerne lider svære tab, men fortsætter angrebet.
Giustiniani og sine mænd stormer udenfor de ydre mure og ud i voldgraven.
Tyrrkerne kan ikke måle sig med Giustiniani.
Der er endnu håb.
Mehmed sender flere bølger af tropper,
men efter fire timers kampe vender kamplykken i forsvarernes favør,
og osmannerne kan ikke gennembryde murene.
-Vi må trække os tilbage og omgruppere. -Sludder.
-Vi taber slaget. -Vi angriber igen.
-Vi har kun janitsharerne. -Så send dem!
Hvis det går galt, har vi ingen hær!
-Sultan, tænk Dem om. -Denne by skal falde!
Dette er vanvid!
Træd til side, gamle mand.
Mehmeds to første angrebsbølger kunne ikke bryde byens forsvar.
De legendariske janitsharer
udgør hans sidste og eneste håb om at indtage Konstantinopel.
Mægtige janitsharer!
I har frygtløst beskyttet riget i 100 år.
I har stået mellem jeres sultan og kaos.
Nu beordrer jeg jer til at gå ud og skabe kaos.
Lad os tage Æblet!
Angrib!
Grib sultanen!
Sultan!
Kamplykken vender endnu engang
da janitsharerne trænger videre frem mod Skt. Romanus-porten.
Janitsharerne var den mest frygtede enhed i osmannernes hær.
Giustiniani står med sine folk.
Og nu kommer janitsharerne, som er bedst trænede,
mest disciplinerede, fanatisk loyale.
De råber op. De har farverige uniformer. Trommerne lyder.
Det har været rædselsvækkende.
Janitsharernes ubønhørlige fremmarch
begynder at svække Giustinianis forsvarslinje...
Tilbage!
...og tvinger ham til en taktisk retræte ind bag murene.
Videre!
Kom nu. Hurtigt!
Inde i byen går borgerne i panik,
da janitsharerne nærmer sig Skt. Romanus-porten.
Tilbage!
-Få dem indenfor og luk porten. Nu! -Javel!
Tilbage!
Hurtigt!
De kommer!
Luk porten!
Der er stadig mænd derude!
Luk den!
Porten er åben! Kom så!
Luk porten nu!
Han skal hen til kirurgen, ellers klarer han det ikke.
Armbrøster, skyd!
Kom så, folkens! Kom så!
Af vejen!
-Hvor skal I hen med ham? -Han er såret!
Han må blive her. Ellers giver hans folk op!
-Jeg beklager. -Forlad os ikke, Giustiniani.
Byen vil falde.
Det gør ingen forskel, kejser.
Red dig selv.
Giovanni Giustiniani kæmpede godt og bravt...
...indtil han holdt op. I de sidste dage var han...
Retfærdigvis kæmpede han modigt, men så stak han af,
da han blev skudt og indså, at alt var tabt.
Alle vidste, at byen var tabt.
Der er alle mulige beretninger om, hvad der skete.
Måske løb Giustiniani simpelthen tør for...
...for energi. Hans kampmoral er væk.
Dette er det afgørende øjeblik.
Da de ser Giustiniani forlade slagmarken,
bryder forsvarernes kampmoral sammen.
Vi har dem!
Fremad!
Tilbage!
Kaptajnen har forladt kampen! Tilbage!
Efter to måneders kanonbeskydning ligger meget af den ydre mur i ruiner.
Tusindvis af osmanniske soldater strømmer ind og overvælder forsvarerne.
Milde Gud.
Vores elskede by... er fortabt.
Skynd dig til Marmara-muren, mens der er tid.
Nej, Deres Majestæt. Et skib venter i havnen.
Vi kan endnu nå at flygte.
Jeg tager til Gud, min ven.
Det er min pligt.
Red dig selv.
-Skulle jeg forlade Dem? -Jeg beordrer det!
Fortæl verden, hvor...
...modigt vi romere kæmpede i her i nat.
Morior invictus.
Dette er et meget afslørende øjeblik.
Sphrantzes siger, at kejseren bør flygte.
"Vi har skibe, vi kan bryde igennem blokaden."
Og det kunne Konstantin have gjort, men han siger til Sphrantzes:
"Nej, dette er mit folk. Jeg lader dem ikke dø alene.
Jeg vil anføre dem og dø med dem." Det er en vægtig beslutning.
Kejseren så tyrkerne strømme ind. Han vidste, han skulle dø.
Det var odds, ingen af os vil stå overfor.
Og i stedet sagde han til sine fjender: "Nej!"
Og han giver det samme svar, som spartanerne gav
ved Thermopylæ-passet under Leonidas.
"Jeg vil hellere dø oprejst end leve på mine knæ."
Han kaster sig ind, hvor kampen raser hårdest...
...og ingen ser ham siden.
Skynd jer!
Kvinder og børn først!
Hvis Giustiniani var forsvundet på magisk vis natten før det sidste slag,
ville man huske ham som en ægte helt.
Byen tilhører tyrkerne.
Hvis du tager af sted nu, kan du trænge igennem blokaden.
Kom så!
Kom nu.
Vi tager af sted.
Men efter først at have udvist utrolig udholdenhed og tapperhed,
flygter han.
Sæt sejlene!
Og i sidste ende dør han.
Den frygtede venetianske flåde på vej til Konstantinopel... ankom aldrig.
Venetianerne ventede og ventede.
Til sidst fik de samlet en armada og med kurs mod Konstantinopel,
men den afsejlede for sent.
Den nåede kun til det Ægæiske Hav, da Konstantinopel var faldet.
Korstog hørte fortiden til.
29. MAJ 1453
Den 29. maj 1453 drager sultan Mehmed 2. ind i Konstantinopel.
Han er 21 år gammel og udråber sig selv som "Kayser-i Rum",
den nye "Cæsar over Rom".
Men for osmannerne vil han altid være "Fatih".
"Erobreren."
Han havde udrettet en ting, som mange folk i de sidste...
...sytten hundrede år forgæves havde forsøgt.
Han gjorde en ende på Romerriget, og han gjorde det som kun 21-årig.
Med Konstantins nederlag bliver Konstantinopel til Istanbul,
det Osmanniske Riges hovedstad.
Mehmed indtager byen og går direkte op til Hagia Sophia.
Det er den største bygning i hele Europa.
Det beskrives, hvordan han går igennem hele bygningen og op på kuplerne
for at se bygningens skønhed.
Og han beskriver det sådan, at han nu er i himlens rige.
Det er ikke kun en symbolsk ting.
Det er en spirituel oplevelse, som opfylder hadithens forudsigelse om,
at den, der indtager Konstantinopel, i sandhed er velsignet.
Sultan, vi har fundet storhertugen.
-Og kejseren? -Ikke endnu.
Bring ham ind.
Det er nok.
Vær hilset, sultan!
Jeg er Loukas Notaras, storhertug og militær øverstkommanderende.
Deres Højeste Majestæt, jeg tilbyder Dem min tjeneste.
Til ære for Deres sejr har jeg en gave med.
Hvorfor gav du ikke kejseren disse rigdomme?
Hvilken slyngel skjuler sine penge, mens kvinder og børn sulter?
-Sultan, De misforstår. -Jeg...
...misforstår?
Jeg har ærefulde hensigter.
-Spørg vesiren, Halil Pasha. -Çandarlı Halil?
Vi samarbejdede om at afslutte belejringen og undgå blodsudgydelser.
Hvis De tilkalder ham, vil han bevidne det.
Fjern den køter. Han bliver kønnere uden hovedet.
Nej, jeg beder Dem! Sultan! Nej!
Nej! Nåde!
Nåde!
Tillykke, sultan.
De har vundet en stor sejr.
Tak...
...min læremester.
Hvad vil De gøre med Deres nye juvel?
Jeg vil bygge mit riges hovedstad her.
Det nye Rom.
-Den bliver storslået. -Ja.
Læremester...
Da min fader vendte tilbage og tog tronen fra mig,
kan du huske, hvad du sagde?
Du sagde: "Når din time endelig kommer,
vil du indtage din rette plads på tronen
og kaste fortidens staffage til side."
Og nu er du din egen mand.
-Hvorfor troede du ikke på mig? -Jeg gav alt, jeg kunne...
for at sikre din succes.
-Nu drager jeg i eksil, frivilligt. -Ikke eksil.
Storvesir, genforen Çandarlı Halil med sin kære ven, Loukas Notaras.
Med glæde.
Jeg har gjort alt i Deres tjeneste, sultan.
Husk på det, når De bliver gammel.
Hvis De bliver gammel.
Tak for alle dine lektioner.
Jeg vil huske på dem.
Alle kalder det Konstantinopels fald. Det var ikke et fald. Intet faldt.
Det var en erobring.
Erobringen af Konstantinopel
kan ses som kanonernes første store sejr over en by.
Det var en begivenhed, der viste, hvor effektive kanoner er mod mure
og demonstrerede, at mure var utidssvarende.
Meget få personer i historien kan kalde sig selv for verdenserobrere.
Mehmed Erobreren forandrede på mange måder verdenshistoriens gang.
Dette mægtige rige ville med tiden dominere en tredjedel af Europa,
det meste af Nordafrika og hele Mellemøsten,
og nærme sig den Persiske Golf og i perioder endda Sydøstasien.
På netop dette tidspunkt går osmannerriget
fra at være blot et af rigerne på grænsen mellem kristendommen og islam
til at blive den dominerende magt i verdenspolitikken i 300 år.
Min søn, det Røde Æble er dit.
Det er pragtstykket i dit nye rige.
Og således...
...begynder vi.
Tekster af: Andreas Kjeldsen