28. MAI 1453
UKE 8 AV BELEIRINGEN
Få timer før Mehmets siste angrep rystes begge sider av et illevarslende syn.
KONSTANTINOPEL DET ØSTROMERSKE RIKETS HOVEDSTAD
Hvorfor har Gud sviktet oss?
-Er vår skjebne å bli ofret til osmanene? -Byen er ennå ikke tapt, herre.
Ja, den venetianske flåten er på vei.
Kommer de ikke i morgen, hjelper det lite.
Rykter om den 40 skip store flåtens snarlige ankomst har versert i ukevis,
men hvor den faktisk oppholder seg, er uvisst.
De fleste klamret seg nok til håpet.
Fra naturens side håper man vel alltid at hjelpen vil komme.
"Vesten kan da ikke glemme oss!"
De visste at Venezia hadde bestemt at de skulle sende både flåte og soldater.
Så flåten skulle være på vei.
Hver dag går de opp for å speide etter den, hver bidige dag,
men den kommer aldri.
Vi kan holde tyrkerne unna, keiser. Det sverger jeg.
Giustiniani?
Murene vil holde.
Tyrkerne har lidd store tap ved hvert angrep.
Det er ikke meg du må overbevise, kjære Giustiniani.
Min tro er ett med denne byen.
Det trenger ikke slutte slik, keiser.
Jeg har gode venner i Galata, som tilbød meg å få oss...
Få deg og ditt hoff ut av byen.
Forlate byen? Nå?
Ingen skam i det.
Vil du flykte fra kampen?
Dette er selvmord! Tyrkerne halshogger oss.
-Det kan jeg ta meg av, kujon! -Hei!
Du ville vel aldri latt din keiser og dine landsmenn i stikken en stund som denne?
Jeg er selvfølgelig bare opptatt av keiserens trygghet.
Hvis dette blir slutten på det romerske riket, skal jeg forsvare det til slutt.
Enhver som elsker meg, og sitt rike...
Trekk sverdet og følg meg i kampen!
I disse skjebnetimene skriver vi vår egen historie!
EN ORIGINALSERIE FRA NETFLIX
Ethvert rike er tuftet på blod, jern, fremgang og erobring.
I 1453 utkjempet den romerske keiseren Konstantin XI
og den osmanske sultanen Mehmet II et voldsomt slag om Konstantinopel.
Tjuetre hærer har forsøkt å innta den legendariske byen. Alle mislyktes de.
Én hersker vil stå seirende igjen
og endre historiens gang de kommende 300 årene.
For at ett rike skal stige frem, må et annet bukke under.
Tyrkerne vil fokusere angrepet på landmuren.
St. Romanus-porten vil bli hovedmålet.
Kanonene deres har nesten knust den, og de har stilt opp styrkene sine rett overfor.
Den må vi forsvare med alt vi har. Der.
Ærede Giustiniani, vi skal bistå med alt vi har.
Vi vil trenge alle stridsdyktige menn.
De gamle og presteskapet kan forsvare sjømuren.
Ærede Loukas...
Ettersom tyrkerne kommer,
må dine kanoner omgående flyttes til St. Romanus-porten.
Det er utelukket. De forsvarer muren langs Det gylne horn.
-Du vet jo at skipene deres står klare. -De kommer ikke fra Hornet.
Det er for farlig. De vil storme denne porten.
Jeg trenger alle kanonene dine der.
Du finner nok en løsning også uten mine kanoner, lord Giustiniani.
Du er jo vårt militære geni.
Er du ikke?
Det var ikke et spørsmål.
Jeg tar ikke ordre fra katolske sjørøvere.
Jeg har drept flere hundre i løpet av beleiringen.
-Én til gjør ingen forskjell for meg. -Nok!
Vi har ikke tid til smålig kjekling.
Du får dine kanoner, Giustiniani. Men få slutt på dette nå.
Vi gjør opp når tyrkerne er borte.
Vi mennesker skal alltid kjekle, selv stilt overfor utslettelse.
Konstantin må roe gemyttene mellom Giustiniani og Notaras,
og få det til å gå opp for dem at de står overfor noe verre.
Herre, kaptein Tommaso har presserende nyheter.
Send ham inn.
Tre og en halv uke tidligere ba Konstantin utkikksposter om å speide etter flåten.
Deres snarlige ankomst kunne bli byens redning.
Vi løp langs blokaden, herre.
Vi speidet ut mot havet fra soloppgang til solnedgang.
Men vi så ingen skip.
Disse dystre nyhetene betød at den venetianske flåten var minst en uke unna.
Romerne var overlatt til seg selv.
Takk, kaptein.
Konstantin kunne ikke overgi seg.
Han kunne ikke gi opp, for på hans skuldre hvilte
ikke bare hans egen stolthet og håp for seg selv og familien...
Han var selve legemliggjørelsen av noe som var satt i gang
tusen år tidligere, da hans navnebror Konstantin den store grunnla byen.
Som oppkalte den etter seg selv.
Frem til 1400-tallet hadde det vært en nesten sammenhengende rekke
av keiserdømme og kristendom. Det var for mye for én mann å forsake.
Konstantin sa: "Dette er mitt folk, og jeg lar dem ikke i stikken for å dø."
"Jeg skal lede dem og dø ved deres side."
29. MAI 1453
Dagen kommer. Før daggry den 29. mai.
Mehmet innser at det er nå eller aldri.
Mehmet beordrer kanonene om å forsterke bombardementet av de svekkede murene.
Et genuesisk skip står klart til avreise ved Det gylne horn.
-Ta med de du kan, og reis til Chios. -Nei, jeg forlater deg ikke!
Hvis du er glad i meg, reiser du.
Det vil gi meg styrke å vite at du er trygg.
Lov meg...
Lov at du vil møte meg på Chios.
Gå, nå.
Jeg tror en lønnsøkning er på sin plass.
Send svina til helvete!
Til helvete!
Giustiniani og hans gjenværende menn
stiller seg mellom inner- og yttermurene ved St. Romanus-porten.
Snart vil de stå midt i en slagmark.
For de genuesiske leiesoldatene og deres leder fins det bare to utfall:
Seier eller død.
Tjuetre hærer har prøvd å innta denne byen...
Alle mislyktes de!
Min egen far falt ved disse murene, med mange av deres fedre ved sin side.
I kveld skal vi hevne dem!
Det er Allahs ønske.
Profeten sa:
"Du skal erobre Konstantinopel!"
"Hvilken praktfull leder hennes regent vil være."
"Og hvilken praktfull hær den hæren vil være."
La oss oppfylle vår skjebne.
Og da...
...skal vi med våre hender og hoder hamre ut en ny tidsalder fra asken.
Allahu akbar!
Det røde eplet skal skjenkes de troende. Allahu akbar!
Mehmet visste hva som måtte gjøres, og når.
En seier fører jo med seg rikdom.
Men det vil jo også appellere til soldatenes religiøse side.
"Gud vil hjelpe oss til seier."
Han gjorde også seg selv til samlingsmerke.
"Jeg er med dere, derfor vil vi seire."
Bak Konstantinopels murer forbereder keiseren sine menn.
Slaget vil avgjøre byens skjebne.
Menn!
Dere vet hva som venter dere utenfor disse murene.
Vær ikke redde.
Vi er privilegert som får forsvare byen Konstantin den store bygde fra grunnen!
Vi er beskytterne som holdt den islamske svøpe unna Europa i tusen år.
Hvis det mektige romerske rike må gå under i natt...
...skal det ikke skje uten kamp.
Slip sverdet og herd sjelen, for vi skal kjempe som brødre, som romere!
Augustus,
Justinian,
Konstantin...
De vil følge med!
Konstantin holdt en flott tale rett før slaget.
Han talte både til italienere og bysantinere,
og minte især bysantinerne på hvem deres forfedre var:
De store romerske heltene.
Han gir dem en oppildnende påminnelse: "Vær deres forfedre verdig."
Det var nok på dette tidspunktet at det for alvor gikk opp for ham.
Han var villig til å dø for det han trodde på.
La klokkene kime.
Send Bashi-bazoukene.
Fremad marsj!
Angrip!
Bashi-bazouk betyr bokstavelig talt "gale hoder".
De ville, men uforutsigbare frivillige utgjør Mehmets første bølge av angripere.
Før soloppgang angriper de i bølger.
De mest unnværlige ble sendt først.
De var kanonføde.
Gjør dere klare!
Spenn!
Sikt!
Slipp!
Første bølge med kanonføde varte faktisk i noen timer.
Forsvarerne var slitne etterpå,
mens osmanene forberedte sin andre offensiv.
Send soldatene.
De disiplinerte osmanske soldatene
var av et ganske annet kaliber enn Bashi-bazoukene.
De var Balkans mest fryktede hær.
Bruken av leiesoldater, eller utenlandske eksperter, overses ofte.
Det ses bare på som et sammenstøt mellom kristne og muslimer.
Folk av begge religioner, fra hele verden, solgte sine tjenester til høystbydende.
Sikt!
Slipp!
Sikt!
Angrip!
Slipp!
Avfyr bombardene!
Giustiniani bygger om små kanoner til provisoriske hagler.
Osmanene lider store tap, men presser på.
Giustiniani og hans menn styrter ut fra yttermurenes bolverk, og ut i vollgraven.
Tyrkerne kan ikke måle seg med Giustiniani, herre. Det er fortsatt håp.
Mehmet sender bølge etter bølge med tropper, men etter fire timers kamp
får forsvarerne overtaket, og osmanene greier ikke å bryte gjennom murene.
Vi må trekke oss tilbake og omgruppere.
Vås.
-Vi taper kampen. -Angrip på nytt.
-Vi har bare janitsjarene. -Så send dem!
-Hvis de mislykkes, har vi ingen hær! -Hvis.
-Betenk deg om, sultan! -Jeg skal ta byen!
Dette er vanvidd!
Unna vei, gamle mann.
De to første bølgene av Mehmets angrep brøt ikke igjennom forsvarsverkene.
De myteomspunne janitsjarene var hans siste håp om å innta Konstantinopel.
Staute janitsjarer!
Fryktløst har dere beskyttet vårt rike i 100 år,
og stått mellom deres sultan og kaoset.
Nå befaler jeg dere å marsjere fremad og skape kaos.
La oss ta eplet!
Angrip!
Ta sultanen!
Sultan!
Nok en gang flyttes overtaket,
idet janitsjarene presser på mot St. Romanus-porten.
Janitsjarene var den mest fryktede delen av den osmanske hær.
Giustiniani står hos sine menn.
Så kommer janitsjarene. De best trente, mest disiplinerte og fanatisk lojale.
Og de brøler i sine fargerike uniformer. Lyden av trommeslagene.
Det må ha vært skrekkinnjagende.
Janitsjarenes ubønnhørlige fremmarsj tærer på Giustinianis nødsforsvarsverker.
Tilbaketrekning!
Han tvinges til å foreta en taktisk retrett inn bak de trygge murene.
Fort, fort!
Kom igjen! Fort!
Inne i byen råder det full panikk idet janitsjarene omringer St. Romanus-porten.
Retrett!
Få dem inn og steng porten! Nå!
Ja, herre!
Retrett!
Gå!
De kommer!
Lukk den porten!
-Vi har fortsatt folk der ute! -Lukk den!
Porten er åpen! Kom igjen!
Lukk porten nå!
Vi må få ham til feltskjæren, ellers overlever han ikke.
Avfyr armbrøstene!
Kom igjen, karer!
Av veien!
-Hvor skal dere? -Til feltskjæren. Han er skadd.
Han må bli! Ellers oppgir karene hans kampen!
Jeg er lei for det.
Du kan ikke dra, Giustiniani. Byen vil falle.
Det er nytteløst, keiser.
Redd deg selv.
Giovanni Giustiniani kjempet hardt og tappert,
helt til han ikke lenger gjorde det. På beleiringens siste dag...
Han sloss tappert, men han rømte da han ble skadd og innså at alt var tapt.
Alle skjønte at byen var fortapt.
Det fins mange forklaringer på det som skjedde.
Kanskje Giustiniani rett og slett mistet piffen.
En real moralknekk. Og dette var det springende punkt.
Når de ser Giustiniani dra, svikter forsvarernes moral fullstendig.
Vi har dem!
Press på!
Retrett!
Kommandøren har forlatt kampen!
Retrett!
Etter to måneders bombardement fra Mehmets kanoner lå mye av ytterveggen i grus.
Forsvarerne overmannes av tusenvis av osmanske soldater som strømmer inn.
Gode Gud.
Vår kjære by...
...er tapt.
Skynd deg til Marmara-muren mens det ennå er tid.
Nei, Deres majestet. Et skip venter på oss i havnen.
Vi kan ennå flykte om vi drar nå.
Jeg skal opp til Gud, min venn. Det er min plikt.
Redd deg selv.
-Tror du jeg forlater deg? -Det er en ordre!
Fortell verden...
...hvor tappert vi romere kjempet her i kveld.
Morior invictus.
Dette var et megetsigende øyeblikk.
Sphrantzes sier til keiseren: "Du bør flykte nå."
"Vi har skip, og beviste at vi kan holde blokaden."
Konstantin kunne nok dratt, men avslår isteden tilbudet.
"Nei. Dette er mitt folk. Jeg lar dem ikke dø alene."
"Jeg skal lede dem, og dø ved deres side." En bemerkelsesverdig beslutning.
Keiseren ser tyrkerne strømme inn. Han visste at han kom til å dø.
Han sto overfor en veldig overmakt.
Likevel møtte han sine fiender med et rungende nei.
Spartanerkongen Leonidas ga samme svar ved passet i Thermopylene.
"Heller dø på mine føtter enn å leve på mine knær."
Hvorpå han stormer inn i slagets midte og aldri blir sett igjen.
Raske på!
Kvinner og barn først!
Hadde Giustiniani som ved et trylleslag forduftet kvelden før det siste slaget,
ville han blitt husket som en stor helt.
Byen tilhører tyrkerne.
Drar du nå, kan du komme gjennom blokaden.
Kom!
Kom.
Vi drar.
Beklageligvis, etter å ha utvist slik en ufattelig standhaftighet og tapperhet,
flykter han isteden.
Heis seilene!
Og ganske snart dør han.
Den fryktede venetianske flåten kom aldri Konstantinopel til unnsetning.
Venetianerne ventet og ventet.
Til slutt samlet de en armada som de sendte mot Konstantinopel.
Men den dro for sent.
Den nådde først Egeerhavet etter Konstantinopels fall.
Korstogenes tid var forbi.
29. MAI 1453
29. mai 1453 går sultan Mehmet II inn i Konstantinopel.
Han er 21 år gammel
og utroper seg selv til Kayser-i Rum, "Roms nye Cæsar".
Men for osmanene vil han for alltid huskes som "Fatih".
"Erobreren".
Han utrettet noe
som mange uten hell hadde forsøkt gjennom 1 700 år.
Han gjorde slutt på Romerriket, og det i en alder av 21 år.
Med Konstantins nederlag blir Konstantinopel til Istanbul.
Det osmanske rikets hovedstad.
Mehmet tar byen, og går rett til Hagia Sofia.
Det er Europas største byggverk.
Det sies at han gikk gjennom bygget
og opp på kuplene for å skue ut over dets prakt.
Han beskriver det som at han nå er i himmelriket.
Det er ikke bare noe symbolsk.
For ham var det noe mystisk og en oppfyllelse av hadith-tradisjonen,
at den som erobrer Konstantinopel, i sannhet vil være velsignet.
Sultan... Vi har funnet storhertugen.
-Og keiseren? -Ikke ennå.
Før ham inn.
Nok.
Vær hilset, sultan.
Jeg er Loukas Notaras, storhertug og øverstkommanderende for våre styrker.
Deres høye majestet, jeg er her for å tilby mine tjenester.
Og til ære for din seier har jeg med meg en gave.
Hvorfor fikk ikke din keiser dette da han så sårt trengte det? Hva er du for pakk?
Hamstrer gull mens kvinner og barn sulter!
Du misforstår!
Jeg...
...misforstår?
Vær så snill! Mine hensikter er ærlige.
-Spør din vesir, Halil. -Çandarlı Halil?
Vi jobbet for å få en rask slutt på beleiringen og unngå blodutgytelse.
Send bud på ham, så vil han bevitne det.
Før kjøteren vekk. Han vil kle å bli et hode kortere.
Nei, vær så snill! Sultan!
Nei, vær så snill!
Nei! Nåde!
Nåde!
Gratulerer, sultan.
Du har vunnet en stor seier.
Takk...
...min læremester.
Hva vil du gjøre med din nye juvel?
Jeg vil bygge mitt rikets hovedstad her.
Det nye Rom.
Det vil bli storslagent.
Ja.
Læremester...
...da min far kom tilbake...
...og tok tronen fra meg...
...husker du hva du sa?
Du sa:
"Når din tid endelig kommer...
...skal du ta din rettmessige plass på tronen...
...og riste av deg fortidens bånd."
Og nå er du din egen herre.
-Hvorfor hadde du ikke tro på meg? -Jeg ga alt jeg kunne...
...så du ville lykkes.
Nå går jeg frivillig i eksil.
Ikke eksil.
Storvesir, gjenforen Çandarlı Halil med hans nære venn Loukas Notaras.
Med glede.
Alt jeg har gjort, sultan, har jeg gjort for å tjene deg.
Husk det når du blir gammel, hvis du blir gammel.
Takk for all lærdom, læremester. De vil bli husket.
Alle omtaler det som Konstantinopels fall.
Men det var ikke et fall. Ingenting falt. Det var en erobring.
Erobringen av Konstantinopel
var første gang kanoner sikret en større seier mot en by.
Dette viste verden hvor effektive kanoner kan være mot murer,
og stadfestet at murer hørte fortiden til.
De færreste i verdenshistorien kan med rette kalle seg "erobrere".
Mehmet Erobreren endret på flere vis verdenshistoriens gang.
Dette mektige riket skulle til slutt omfatte
en tredel av Europa, brorparten av Nord-Afrika,
hele Midtøsten, og strakk seg mot Persiabukta, til og med Sørøst-Asia.
Dette er tiden da denne staten gikk fra å være en fyrstemakt blant mange,
klemt mellom kristendom og islam,
til å dominere verdenspolitikken de neste 300 årene.
Min sønn, Det røde eple er ditt.
Det er juvelen i ditt nye verdensrike.
Og med det...
...kan vi begynne.