Мамо!
Мамо, дивись.
Глянь, що в мене.
Я назвав його Альфредом. Як гадаєш, він схожий на Альфреда?
Справді схожий.
Може, варто його відпустити?
Упевнена, Альфред не хоче опинитися у в'язниці.
Як мені стежити, як він росте?
Боюся, що ніяк.
Іноді доводиться відпускати, бо ми не можемо тримати когось вічно.
Колись ти станеш дорослим, і я відпущу тебе.
Бо не можу тримати тебе вічно.
Не кажи дурниць.
Я вічно житиму з тобою і з татом.
Мамо!
Прийди до тями.
Упевнений, батько розповів тобі все про мене.
Але він, мабуть, не пояснив причину, чому ми тут.
Ти і я.
Поглянь на них.
Вони в цій подорожі, бо вирішили забути минуле.
А тепер вони всі тут застрягли.
Твоя мати обдурила тебе.
Вона обдурила всіх нас.
Тільки вона може нас витягти звідси.
Якщо ти хоробрий, я покажу тобі правду.
СЕРІАЛ NETFLIX
Айку.
Моро.
Де він?
Як він відправив мене на «Прометей»?
Годі брехати. Хто він такий?
Він…
мій чоловік.
А хлопчик, якого ми знайшли на «Прометеї», — мій син.
Що?
Але я нічого цього не пам'ятаю.
Я знаю, це звучить божевільно, але мій батько —
власник судноплавної компанії,
гадаю, він змусив нас забути, чому ми тут.
Що вона сказала?
Правила нашого світу не можна порушувати.
Але світ не підкорюється законам логіки.
Усе тут
несправжнє.
Це ілюзія, фокус.
Симуляція.
Маячня.
Пам'ятаєте, як ви сіли на корабель?
Авжеж, пам'ятаю.
Це неможливо.
Що?
Що вона сказала?
Вона питає, чи ми пам'ятаємо посадку на корабель.
Що?
Хтось може пояснити, про що всі говорять?
Я думала, що це лише мене стосується, але ні.
Це стосується всіх нас.
ГЕНРІ
Я не знаю чому,
але ми тут не просто так.
Твій…
Твій чоловік.
Через нього ми тут?
Він працює на твого батька?
Думаю, він хоче допомогти.
Думаю, він хоче витягти нас звідси.
Чорт.
Давай.
Ну давай, прошу.
Будь ласка, працюй!
Наш мозок — дуже складна конструкція.
Скільки б ми не намагалися забути те, чого не хочемо пам'ятати,
ми ніколи не зможемо повністю видалити спогади.
Вони частина нас.
Вплетені в нашу тканину.
Час тобі згадати.
Твоя правда за цими стінами.
Тобі немає чого боятися.
Це не насправді.
Пам'ятаєш?
Воно поширюється.
Я не рушу з місця, поки ви не скажете,
що саме відбувається.
Чому ми маємо довіряти вам?
Ваш батько володіє цим кораблем.
Ви маєте щось знати.
Чому ви взагалі тут?
Не знаю.
Останнє, що пам'ятаю, перш ніж прокинутися на «Цербері»,
це знайдений конверт перед моїми дверима.
Думаю, він від мого брата.
І це було в ньому.
Не знаю як, але батько змусив мене забути.
Він змусив мене забути, що сталося і хто я.
Але, думаю, що б це не відкривало, це допоможе мені згадати
і витягнути нас звідси.
Матір мала рацію.
Нам не варто було сідати на цей корабель.
Тепер усі померли.
Олєк помер.
Моя мати померла.
Я не залишуся тут ні на хвилину.
Я збираюся зійти з корабля.
Вона має рацію.
Треба спустити шлюпку. Геть з цього клятого корабля.
Хіба ви не розумієте?
Іти нікуди.
Цей корабель несправжній. Океан там несправжній.
Це відбувається лише у вашому мозку.
Упевнена, ви дуже розумна. Я в захваті, що ви вивчали медицину
і протистоїте умовам і обмеженням, з якими стикаються жінки.
Але ви сама не вірите в те, що кажете.
Це безглуздя.
Ходімо з цього корабля.
Чекайте, куди ви?
Ми йдемо з корабля.
Доєднуйтеся.
Вони йдуть з корабля.
Ходімо.
Ти бачив.
Шахти.
Твій спогад. Мій.
Ти мені віриш?
Куди вона поділася?
Гадаєш, він там? Твій батько. У твоєму спогаді?
Його кабінет був не там, де раніше. Але він сказав, я знаю, де його знайти.
Як дістатися до психлікарні?
За мною.
Це його спогад.
Я на всіх цих знімках, але нічого не пам'ятаю.
Я дивлюся на них і нічого не відчуваю.
Ти не пам'ятаєш, що одружена?
Якщо все це ілюзія, то чи може і його спогад бути ілюзією?
Звідки ти знаєш, що він не бреше?
Хлопчик сказав, що є творець, той, хто все це створив.
Твій батько.
Гадаєш, це він створив?
Той, хто це створив, мав закласти певну логіку.
Проєкт.
Тобто в цьому є певна закономірність? Задум?
У мозку спогади зберігаються в різних місцях.
Але всі вони пов'язані за допомогою нейронних шляхів.
Певний запах може викликати багато спогадів,
пов'язаних із цим запахом.
Тож, може, це і є воно, це…
якась імітація мозку,
і різні зони пов'язані одна з одною.
Що відбувається?
Ходімо далі.
Чорт.
Воно рухається.
Швидко! Сюди!
Стоп.
Ходімо. Швидше!
Куди вони пішли?
Гей!
Може, лікарка мала рацію?
Що б не відбувалося, я йду з корабля.
Тут має бути вихід.
Чекай. Куди ви? Ми вже загубили інших!
Слід вертатися. Знайти лікарку й капітана.
Навіть якщо ми видалимо спогади в цій симуляції,
наші почуття все одно реагують на ті самі тригери.
Твій розум може не пам'ятати, що сталося в тій кімнаті.
Але тіло пам'ятає.
Я покажу тобі правду.
Довірся мені.
Сідай.
Я знаю, ти думаєш, що це твоя мати застрягла тут.
Це не її в'язниця.
А твоя.
Може бути боляче.
Тобі не втримати його від смерті, Моро.
Моро?
Мамо?
Тату?
Ти знаєш, що це неправильно.
Чому ви мене не чуєте?
Мамо, що тут відбувається?
-Мамо! -Будь ласка.
-Будь ласка! -Відпусти його.
Мамо!
-Я не можу. -Мамо, прошу!
Мамо, прошу! Мамо, ні!
-Не хвилюйся, любий. -Ні! Мамо, будь ласка!
-Не бійся. -Ні!
-Ти забудеш. Обіцяю. -Ні! Будь ласка, ні!
Ти забудеш про це.
Це єдиний спосіб. Єдиний спосіб бути разом.
Ні!
Будь ласка! Ні!
Ти бачив правду?
Ти застряг у цій симуляції, щоб бути живим із мамою.
Ти брешеш. Це не мої спогади.
Ти заклав це мені в мозок.
Коли твоя мама була твого віку…
вона знайшла в мене статтю про «Алегорію печери» Платона.
Вона була надто мала, щоб зрозуміти абстрактну концепцію Платона.
Але вона читала її знову і знову.
І саме одна думка
перевернула її світ.
Ідея про те, що наші знання мають межі
і що ми ніколи не дізнаємося, чи справді все так, як ми бачимо.
Нам спокійно, не знаючи справжньої природи речей.
Одного вечора вона прийшла до мене і сказала:
«Якщо ствердження Платона правдиві,
то звідки ми знаємо, що щось реальне?
Звідки нам знати, що реальність
не за межами нашого життя?»
Це була потужна думка для дівчини її віку.
Я подивився на неї і спитав: «Хіба це не є Бог?
Творець нашої реальності?»
Вона замислилася на мить.
А потім відповіла:
«Але тоді справжній — це світ, в якому живе Бог,
а ми — лише його ляльковий будиночок.
І хто тоді створив Бога?
Хіба це не триває вічно?»
Певним чином, тут і є ляльковий будиночок.
І він створений для тебе.
Ти брешеш.
Твій батько хоче, щоб ти так думав.
Але він тобі бреше.
Вони обоє.
Але звідси є вихід.
А ключ у твоєї мами.
ПРИЙДИ ДО ТЯМИ
Двері, де двері?
Дверей немає.
Куди вони поділися?
Тут двері.
Швидше, сюди.
Ні!
Гей, ти!
Прошу, зачекай на мене!
Ходімо!
Зажди мене!
Де ми?
Я не розумію.
Що відбувається.
Ні!
Де ми?
Цього не може бути.
Сер.
Він зламав системний блок.
Думаю, він хоче змінити архітектуру симуляції.
Він змінює форму речей, щоб замести сліди.
Він хоче привести її до тями, не давши нам ключ.
Ми залишимося в цій пастці назавжди.
Знайди її.
Дістань ключ.
Так, сер.
Там хтось є?
Де ми?
Як ми тут опинилися?
Допоможіть!
Це там.
Я не хочу помирати.
Не хочу помирати.
Я не хочу помирати.
-Лінґ Ї! -Мей Мей!
Випусти мене звідси!
Ні!
Не йди!
Не йди, допоможи!
Чому ти маніпулюєш кодом?
Ти поширюєш вірус по всій програмі.
Що ти намагаєшся приховати?
Раміро!
Анхелю! -Раміро, допоможи мені!
Я не розумію. Чому ти живий?
І чому я тут?
-Клеманс! -Люсьєне?
Ми витягнемо тебе!
Олєку.
Усе буде добре.
Олєку!
Боже милий.
Ходімо.
Треба забиратися!
Твій батько — дурень.
Його спроба зламати код знищить усю симуляцію.
Ти думаєш, що батько про тебе дбає.
Він робить це не для тебе, а для неї.
Якби він обирав між тобою і твоєю матір'ю,
він би завжди обирав її.
Наші спогади пов'язані між собою.
Як твій батько це робить?
Як він проник у наші думки?
Не знаю.
Та знаю, що батько щось зробив із моєю пам'яттю.
У тій будівлі.
Олєку!
Як ти сюди потрапив?
Ти бачила Анхеля? Він був у колодязі, а тепер…
Олєк?
Ви бачили Олєка?
Що таке?
Хтось бачив Олєка?
Він не помер!
Що?
Він щойно був тут!
Як це, він був тут?
Анхелю?
-Анхелю! -Ти куди?
Куди він пішов?
Не знаю. Але там має бути машинне відділення.
Ходімо!
Я не розумію.
Десь має бути кабінет тата.
Безглуздя. Це просто поганий сон.
Це не сон.
Деніел казав про симуляцію, ніби це штучна реальність,
у якій ми застрягли.
Це божевілля.
Божевілля — що ти досі не зрозуміли, що це таке.
Я б цього не робив.
Ти знав.
Ти весь час знав, що відбувається.
Ключ.
У нас немає на це часу.
Симуляцію пошкоджено.
Вона розвалюється.
Дай мені, що я хочу.
Ключ.
Вибач, капітане.
Ні!
Ні! Повернися.
Поверни його. Прошу!
Це неможливо.
Будь ласка!
Повернися.
Айку.
Вставай.
Твій батько вже чекає на тебе.
Усе гаразд?
Він знає, що ти з ним зробила.
Що я з тобою зробила?
Еліотте, будь ласка.
Чому я не пам'ятаю?
Знову неправильні запитання.
Годі! Припини!
Я твоя дочка. Що за батько здатен на таке?
Ключ.
Він у тебе?
Ти спостерігав за мною.
Увесь час.
Тому Кіран надіслав листа. Він дізнався, що ти зробив.
Де мій брат?
Що ти зробив із Кіраном?
Повір, про нього варто хвилюватися в останню чергу.
Припини свої кляті ігри і розкажи, що відбувається!
Що відбувається?
Як ти це зробив?
Ми народжені в цьому світі або шукачем, або втікачем.
Бути втікачем — справжня насолода.
Зі свого боку роль шукача
приносить лише біль.
Ти відчиняєш усі двері, заходиш у найтемніші порожнечі,
бажаючи здобути більше знань.
На відміну від свого брата, ти народилася шукачем,
і зараз я шкодую про це.
Ти намагалася позбутися болю, але створила ще більше болю.
Годі!
Це лиш одна з твоїх ігор розуму.
Ти занадто високої думки про мене.
Це не моя дурна гра розуму.
Вона твоя.
Ти — творець.
Ти брешеш. Це неправда.
Це ти створила.
Ти і твій чоловік. Це ваш проєкт.
Ти змусила всіх пройти через це.
Вони всі в цьому циклі через тебе.
Я йду з цього богом забутого місця.
А тобі час знову забути.
Не знаю, що він тобі сказав, але це брехня. Я — не творець.
Я не створювала цього!
Не бійся.
Ти забудеш про те, що сталося.
Як і всі попередні рази.
Я подбаю, щоб ти залишилася тут назавжди.
Анхелю?
Цього не може бути.
ПРИЙДИ ДО ТЯМИ
Час приходити до тями!
Чому не виходить?
Він змінив код.
Симуляцію пошкоджено.
Що відбувається?
Видалення симуляції через
десять, дев'ять, вісім,
сім, шість,
п'ять, чотири,
три, два,
один, нуль.
«ЦЕРБЕР»
Спрацювало.
Усе не почалося спочатку.
Де я?
Це насправді?
Ні.
Це перша створена нами симуляція.
Це наш дім далеко від дому.
Ми це створили?
Чому я не пам'ятаю?
Нині це неважливо.
Чому я тут?
Об'єкти в симуляції — це лише прояви кодів.
Це просто видимість, як і все інше.
Я замінив їхні принципи.
Я перепрограмував їх.
Цього разу шприц не повернув тебе і не змусив забути.
Я привів тебе сюди.
Я змінив об'єкти.
Піраміда у твого батька — пусте.
Як і ключ.
ПРИЙДИ ДО ТЯМИ
У твоїй обручці код завершення.
Цього разу
ти виберешся звідси.
Твій брат
взяв на себе всю програму, поки ти була тут.
Що зробив мій брат?
Він усе контролює.
Я багато разів намагався витягти тебе звідси.
Я думала, мій тато контролює…
Він тут застряг, як і всі інші.
Не знаю, як швидко твій брат зрозуміє, що я зробив.
Але тобі треба йти.
Це набагато серйозніше, ніж ти думаєш.
Ти маєш прийти до тями.
Ти маєш його зупинити,
інакше все втрачено.
Ти будеш поруч, коли я прокинуся?
Завжди.
Я завжди буду поруч.
СПЕРШУ КАВОЮ ЗАРЯДИСЬ — І ВЕРТАЙСЯ В РЕАЛЬНІСТЬ.
Проєкт «Прометей».
ВИКОНАННЯ МІСІЇ ДО 42,043240-44,375760
ПАСАЖИРІВ 1423
ЕКІПАЖ 550
ДАТА: 19 ЖОВТНЯ 2099 РОКУ
Отримання повідомлення.
КІРАН:
ПРИВІТ, СЕСТРО.
ВІТАЮ В РЕАЛЬНОСТІ.
Переклад субтитрів: Дарина Полякова