МАМА
14 СЕПТЕМВРИ, ИНДИЪН УЕЛС
9 НОЕМВРИ, РИБЪНУД/САН ДИЕГО
Мамо?
СКАЙЛАР
Здрасти. - Там ли си вече?
Да, пред къщата съм. Пред старата ни къща, де.
Добре.
Малко е плашещо.
Ще се справиш, тъпчо. По-смело.
Къщата е много променена. Злокобна е.
Момент. Аз влизам в Рибънуд.
Точно там трябва да се случи.
Какво точно ще стане? - Бъгът.
Да, знам, но какво точно очакваме?
Не знам. Така пишеше в публикацията.
Пишеше: "Карай през пустинята край Индиън Уелс
и в района на Рибънуд телефонът ти може да се бъгне и...".
Да, ще се свържеш с човек от бъдещето.
Или от миналото. Дано.
Да. Или е някоя интернетска тъпотия.
Стига де.
При толкова истории от хора без връзка помежду си,
все има зрънце истина.
Да, добре. Но дано не е вярно.
Защо говориш така?
Всичките публикации за ужасиите, които се случват,
когато хората се обаждат...
И да се свържем, нищо не бива да променяме.
Нищо няма да променяме.
Обещаваш ли? - Да.
Каквото и да правиш, не затваряй телефона.
У теб е старият телефон на мама и разговорът може да прекъсне.
Не знам, някак ще се свържем с нея или... - Звучиш убедено, че ще стане.
Ще стане.
Просто го знам.
Мамка му. Пред мен е Рибънуд.
Добре.
Готов ли си?
Така мисля.
Бъгът трябва да се появи горе-долу сега.
Или сега.
Ало?
Още съм аз. - Мамка му.
Нищо по-различно не чувам. - Нито пък аз.
Не се учудвай.
Да.
Какво?
Какви ги върша?
Насред пустинята съм и се опитвам...
Аз...
Извинявай, че те накарах да правиш това. Нелепо е.
Сигурно ми се искаше пак да чуя гласа й. Да се сбогувам с нея.
Ти си на 17 г. и за теб това едва ли значи много,
но като станеш на 21, такива неща изведнъж стават ужасно важни.
Какво? Да не мислиш, че не ми пука?
Не, просто казвам, че беше... за теб беше по-лесно.
Беше по-малък.
Какво?
Стига, почти не плака на погребението й.
Ей, Джъстин?
Ало? - Джъстин?
Това беше странно.
Ало? Чуваш ли ме?
Съжалявам. Кой е?
Не мога да повярвам. Мамо, аз съм.
Сгрешили сте номера.
Не, аз съм.
Аз съм Скайлар. Вкъщи ли си?
Момент. С кого искате да говорите?
С теб, мамо. С теб. Аз съм Скайлар, твоята дъщеря.
Аз имам дъщеря на име Скайлар,
но през уикенда ще навърши осем.
А вие не звучите като осемгодишна.
Мамка му. На осем години.
Моля? - Момент. Изчакай.
Ще обясня. Мамо...
Аз съм Скайлар.
Аз съм на 21 години сега.
Всъщност се обаждам от бъдещето.
Да, странно е, нали?
Има нещо познато в гласа ви.
Но нямам време за шегички сега.
Трябва да пазарувам. Да не сте някоя от студентките ми?
Така...
Щом навършвам осем... момент тогава.
Боже. Тогава ти...
Ще ми купиш скейтборд с лилава сова.
Много ще си го харесвам.
А в края на лятото ще мога да правя кикфлип.
Точно това планирах.
Чакайте малко. На никого не съм казвала това.
Откъде знаете? Коя казахте, че сте?
Скайлар Макензи Уилямс.
Не познавам баща си, но ми казваше, че съм наследила веждите му.
Стискаше палеца на крака ми, за да ме събудиш,
и това наистина много ми липсва.
Какво става?
Мамо, чуй ме.
Трябва да ти кажа нещо много важно.
Мамка му. Мамо? - Слушам.
В нощта на 12 февруари 2015 г.
ще ти се обадя от Валъри, където ще гостувам с преспиване.
Ще те помоля да ме вземеш, защото съм се скарала с Вал,
но умолявам те, не идвай да ме вземеш.
Защото на път за там,
ще попаднеш в ужасна катастрофа. на "Седар" и "Лонгпри".
Знам, че не бива да ти го казвам,
но се налага.
Мамо, мамо, чу ли ме?
Мамо? - Не, аз съм.
Може ли да се прибирам вече? Тук е студено и тъмно.
Много искам да си ходя.
Мили боже. Мамка му. Джъстин, тя беше.
Току-що говорих с нея.
Какво? Говорила си с мама?
Да, кълна се. Заклевам се.
Мили боже. Сърцето ми ще изскочи.
Добре, миличка, само се успокой. Кажи ми какво става?
Мразя я, мамо. Ненавиждам я.
Разбирам.
Ела да ме вземеш.
Може ли? Моля те.
Скъпа, стига. Току-що се прибрах. Скапана съм.
Нали щеше да спиш там? Какво стана?
С Вал се скарахме.
Не искам да оставам тук. Моля те, ела да ме вземеш.
Мамо?
Там ли си? Мамо?
Да. Извинявай, миличка, аз...
Наистина е много странно. - Мамо.
Моля те, ела да ме вземеш.
Не.
Защо не?
Чуй ме. Трудно е да го обясня.
Но точно преди осмия ти рожден ден преди много години, ми се обадиха.
И един човек ми каза за това.
Каза ми, че ще стане така.
Какво? - Виж, добре.
Забрави. Няма значение.
Ще дойдеш ли?
Не, миличка, няма.
Вал те обича. Тя е най-добрата ти приятелка.
По-добре поговори с нея. Става ли?
Не бягай.
Добре. В момента те мразя.
Ти си на 16. Ще ти мине.
Чао. - Обичам те.
Стига, миличка. Тъкмо се прибрах. Скапана съм.
Мамо, моля те, ела да ме вземеш.
...че точно така ще стане.
Здрасти. - Скайлар? Къде си?
Карам по Пета. Скоро ще се прибера.
Още не мога да повярвам, че току-що говорих с мама.
Мислех, че си у Валъри.
Какво? Звучиш странно.
Нямаше ли да спиш у тях?
Чакай. Странен въпрос. На колко години съм?
Аз съм на 12, значи ти си на 16. И ти звучиш странно.
Момент. Каза, че съм у Валъри. - Да.
Мама каза, че си звъннала, че с Валъри сте се скарали.
Мама добре ли е? Вкъщи ли е?
Да.
Супер. Това е прекрасно.
Глупчо, нямаш представа,
но току-що направих невероятна услуга на теб и сестра ти.
Искам да кажа на мен. На теб и мен.
Нещо й става.
Как така? - Не знам.
В стаята си е и издава странни плашещи звуци.
Какви плашещи звуци?
Не знам. Прибери се. Страх ме е.
Да. Бих искала да помогна, но няма как да дойда.
Моля те. - Наистина не мога.
Редовният отговор, щом те помоля за нещо.
Какво? Не е вярно.
Мама още ли издава звуци?
Чакай така. Вече нищо не чувам.
В нашата стая съм.
Добре. Отиди до вратата и я провери.
Искам да съм сигурна, че е добре. - Хубаво.
В коридора съм.
Добре.
Спалнята й е затворена.
Просто почукай. Попитай я дали всичко е наред.
Да, добре.
Мамо? Добре ли си?
Махай се. Махай се!
Мамка му. - Какво става?
Звучи сякаш е ранена.
Отвори вратата. Виж дали е добре.
Трябва ли? - Да! Може да има нужда от помощ.
Да, добре.
Мамо? Мамо!
Махай се, казах ти!
Махай се!
Какво? Какво, какво?
Какво беше това, по дяволите? Джъстин, добре ли си? Къде си?
Пак съм в нашата стая. Моля те, ела си веднага.
Какво става с мама? - Тя...
Ръцете й бяха... сякаш нещо...
Нещо й има. А лицето й беше... - Какво? Какво за него?
Лицето й сякаш беше разтопено.
Божичко. - Какво става, Скай?
О, не. Не, не... - Какво?
Не биваше да правя това.
Моля те, ела си. - Наистина не мога.
Джъстин. Джъстин! - Боже, тя идва.
Идва в стаята ми!
Какво й става? - Не знам, не съм сигурна.
Не знам, но може вината за това да е моя.
Твоя ли? Какво да правя? - Заключи!
Нямам ключ. Ти го криеш. - Вярно, прав си.
Къде е? Казвай!
В шкафа ми, в най-долното чекмедже.
Вляво. - Мамка му.
Върви. - Мамка му.
Не е тук. - В дъното.
Бръкни навътре.
Взех го.
Добре, заключи. Веднага.
Готово.
Заключи ли вратата?
Джъстин! Помогни ми! Помощ!
Махай се! - Отвори!
Махай се! - Отвори вратата! Отвори!
Джъстин?
Джъстин, какво става?
Тя отвори ли вратата? Добре ли си?
Джъстин? Джъстин?
Не. Нещо ми удари ръката. Нещо остро.
Добре.
Не й позволявай да те доближи. - Добре.
Онова, което е наранило нея, може да нарани и теб,
ако тя те доближи. - Разбрах.
Много ме е страх, Скай.
Махай се от къщата.
Бягай от мама с всички сили и максимално далеч.
Знам, че те е страх, но чуваш ли я?
Не.
Добре.
Извади ключа и погледни през ключалката.
Не я виждам. - Хубаво.
Щом ти кажа, отвори вратата,
тичай долу и право през входната врата.
Не. Не, не искам.
Знам, но трябва да го направиш.
Мисля, че не си в безопасност в къщата.
Не искам да отварям. - Просто бягай оттам.
Не мога. Ще стоя в стаята, докато се прибереш.
Джъстин, чуй ме. Имаш ли ми доверие?
Не.
Как така? Защо не ми вярваш?
Джъстин?
Винаги си гадна с мен и ме обиждаш пред приятелите ми в училище.
Не ти пука за мен.
Защото съм глупава и невъзпитана тийнейджърка.
Не осъзнавам кое е важното в живота.
Ще ми се да кажа, че скоро ще се променя, но ще ми отнеме известно време.
Работя по въпроса.
Мисля, че не бях особено добра сестра,
след всичко случило се.
Но наистина те обичам.
Нима? - Разбира се.
Джъстин, направи точно каквото ти казвам.
Добре. - Точно така.
Отвори вратата много тихо.
Добре.
Мисля, че тя е долу.
Добре. Къде е?
Май е в кухнята.
Слез долу.
Мини край кухненската врата много тихо.
Добре, добре.
На линия ли си? Долу ли си?
Долу съм. Долу съм, да.
Джъстин, не говори. Не й отговаряй, тя не те вижда.
Само не говори. - Има кръв.
Навсякъде има кръв.
Какво? - Кръв.
Мисля, че...
Ръката й е на пода.
Върви, не спирай. Почти стигна.
Джъстин?
Видя ме.
Бягай, Джъстин! Бягай!
Бягай! Джъстин?
Джъстин? Къде си?
Излязох. Навън съм.
Добре. Тя следва ли те?
Мисля, че няма как. Тялото й беше, не знам.
Беше разтопено и натрошено.
Къде си сега?
На съседната пряка. Почти стигнах автобусната спирка.
Автобусът ли е? - Да.
Качвай се на него. Веднага.
Иди далеч от къщата. Качвай се. - Добре.
Чакай!
Благодаря.
Готово. Скай? - Да? Да?
В автобуса съм. - Добре. Спасен си.
Спаси се. Спаси се.
Какво й е?
Какво е станало с мама? Защо вината е твоя?
Не съм сигурна.
Имаше една публикация в интернет.
В нея пишеше, че ако някой получи информация от бъдещето,
това променя съдбата му. Вселената коригира това, но те боли.
Не повярвах на последната част.
Само се опитвах да спася мама, но не можах. Не успях.
Скайлар. Ти... - Джъстин. Джъстин?
И моята съдба ли промени?
Божичко. Не. - Боли.
Ръцете ме болят. Разтягат се. Болят ме.
Не. Ти трябваше да останеш вкъщи.
И нямаше да пострадаш.
Сега трябваше да си вкъщи, не в автобуса. Промених я. Виновна съм.
Скай. Скай. - Джъстин!
Извинявай, приятелче.
Джъстин!
Какво направих?
Превод на субтитрите Емилия Николова