Hovory
MÁMA
14. ZÁŘÍ INDIAN WELLS
9. LISTOPADU RIBBONWOOD / SAN DIEGO
Mami?
Ahoj.
Už jsi tam?
Jo, jsem před domem. Před naším bývalým domem.
Tak fajn.
Je to strašidelný.
To zvládneš, ty troubo. Pochlap se.
Ten dům teď vypadá úplně jinak. Je to tu děsivý.
Počkej, přijíždím do Ribbonwoodu.
Tehdy se to má stát.
A co se má stát?
Ta chyba.
Já vím, ale co to přesně je?
Nevím. Bylo to na internetu.
Má se projet pouští za Indian Wells
a někde kolem Ribbonwoodu ti mobil udělá chybu a pak…
A pak se spojíš s někým z budoucnosti.
Nebo z minulosti. Snad.
Nebo je to internetová kravina.
No tak.
Je o tom plno historek od různých lidí.
Musí na tom být něco pravdy.
Trochu doufám, že není.
Proč?
Psali tam, že se dějou špatný a děsivý věci,
když to ti lidi dělají.
A i když se spojíme, tak nemáme nic měnit.
Nic nezměníme, neboj.
- Slibuješ? - Jo.
Teď se mnou za každou cenu zůstaň na telefonu.
Máš telefon po mámě, takže by se to mohlo někdy odpojit
a já nevím, třeba se s ní spojíme nebo…
Ty tomu fakt věříš.
Jo.
Prostě to vím.
Sakra, už vidím Ribbonwood.
Tak jo.
Připravenej?
Asi jo.
Ta chyba by se měla stát… teď.
Nebo teď.
Haló?
- Nic. - Sakra.
Nic jsem neslyšel.
Já taky ne.
Nediv se.
Jo.
Co je?
Co to dělám?
Jsem uprostřed pouště a snažím se…
Já…
Promiň, že jsem tě k tomu přinutila. Je to blbost.
Prostě jsem ji chtěla slyšet.
Rozloučit se s ní.
Tobě je 17, takže to pro tebe ještě tolik neznamená,
ale až ti bude 21, tak ti na takových věcech začne hrozně záležet.
Co? Myslíš, že je mi to jedno?
Ne, jen říkám, že to pro tebe bylo jednodušší.
Byl jsi mladší.
Cože?
No tak. Ani nevím, že bys na pohřbu nějak brečel.
Haló, Justine?
- Haló? - Justine?
To bylo divný.
Haló? Slyšíš mě?
Pardon. S kým mluvím?
Neuvěřitelný. Mami, to jsem já.
Myslím, že máte špatné číslo.
Ne, to jsem já.
Jsem Skylar. Jsi doma?
Počkat. S kým chcete mluvit?
S tebou, mami. To jsem já. Skylar. Tvoje dcera.
Koukněte, sice dceru jménem Skylar mám,
ale tento víkend jí bude osm let.
A vy nezníte na osm.
Sakra. Osm let. Tak jo…
- Prosím? - Počkejte.
Já vám to vysvětlím. Mami…
Já jsem tvoje Skylar.
Je mi teď 21.
Volám… ti z budoucnosti.
Jo, to je divný, co?
Musím přiznat, že mi váš hlas zní povědomě.
Teď ale na takové hlouposti nemám čas.
Musím jít na nákup. Jste jedna z mých studentek?
Tak jo.
Jestli mi teď bude osm, počkat…
Bože. Takže…
Jdeš mi koupit skateboard a bude na něm růžová sova.
A bude se mi to hrozně líbit.
A na konci léta na něm budu umět udělat kickflip.
No… Přesně to jsem měla v plánu.
Tak počkat. Já to nikomu neřekla.
Jak to víte… Kdo že to jste?
Skylar McKenzie Williamsová.
Tátu jsem nepoznala, ale říkalas mi, že mám stejný obočí.
Když mě budíš, tak mi mačkáš palec u nohy.
To mi hrozně chybí.
Co se to děje?
Mami, poslouchej.
Musím ti říct něco důležitýho.
- Sakra. Mami? - Poslouchám.
Tak jo… V noci 12. února 2015
ti zavolám od Valerie, kde budu spát,
a poprosím tě, abys mě jela vyzvednout,
protože jsme se pohádaly.
Ale nejezdi pro mě, prosím.
Na cestě tam totiž budeš mít autonehodu na křižovatce Cedar a De Longpre.
A… Vím, že ti to nemám říkat.
Ale musím. Prostě musím.
Mami, slyšíš mě?
- Mami? - Ne, to jsem já.
Už můžu jet domů? Je tady zima a tma.
Chci jet domů.
Ty krávo. Právě jsem… To byla ona, Justine.
Právě jsem s ní mluvila.
Cože? Mluvila jsi s mámou? Teď?
Jo. Přísahám.
Bože můj. Asi mi vyskočí srdce.
Tak jo, zlato, uklidni se. Copak se stalo?
Já ji nesnáším, mami. Nesnáším.
Chápu.
Přijeď pro mě. Hned.
Mohla bys?
Zlato, no tak. Teď jsem přijela domů. Jsem unavená.
Já myslela, že tam budeš spát. Co se stalo?
Pohádaly jsme se s Valerií.
Už tu nechci být. Mohla bys pro mě zajet, prosím?
Mami?
Jsi tam? Mami!
Jo. Promiň, zlato…
- To je fakt divný. - Mami.
Přijeď pro mě, prosím.
Ne.
Proč ne?
Zlato, poslyš, tohle nejde jednoduše vysvětlit.
Před tvými osmými narozeninami, kdysi dávno, mi někdo volal.
A… ten někdo mi řekl, že se tohle stane.
Že se přesně tohle stane.
- Co? - Podívej. Jo.
Zapomeň na to. To je jedno.
Přijedeš, nebo ne?
Ne, zlato, nepřijedu.
Valerie tě má ráda. Jste nejlepší kamarádky.
Bude lepší, když to spolu nějak vyřešíte, jo?
A neodcházej od nich.
Fajn. Teď nesnáším i tebe.
Je ti 16. To přejde.
- Nazdar. - Miluju tě.
Zlato, no tak. Teď jsem přijela domů. Jsem unavená.
Mami. Přijeď pro mě, prosím.
…že se přesně tohle stane.
- Ahoj. - Kde jsi?
Jedu po pětce, za chvíli jsem doma.
Ty jo.
Neuvěřitelný, že jsem právě mluvila s mámou.
Já myslel, že spíš u Valerie.
Co? U Valerie? Zníš nějak jinak.
Nebudeš tam spát?
Bože můj. Počkat. Tak jo. Divná otázka. Kolik mi je?
Mně je 12, takže tobě 16. A taky zníš jinak.
Počkat. Říkáš, že jsem u Valerie?
Jo.
Máma říkala, žes volala a že jste se s Valerií pohádaly.
Máma? A je v pořádku? Je doma?
Jo.
- Super. - Jo.
To je úžasný.
Koukni, ty troubo, ty to netušíš,
ale právě jsem tobě a tvé sestře prokázala obrovskou laskavost.
- Teda sobě a tobě. - Bože můj!
Něco s ní je.
Jako co?
Nevím.
Je ve svým pokoji a vydává divný, strašidelný zvuky.
Jako jaký?
Nevím… Přijeď domů, Sky, bojím se.
Jo… Moc bych ráda, ale to nejde.
- Prosím. - Fakt to nejde.
To říkáš vždycky, když tě o něco prosím.
Co? To není pravda.
Pořád máma ty zvuky vydává?
Počkat. Už ji neslyším.
Jsem v našem pokoji.
Tak jo, zajdi k ní a zjisti, co se děje.
- Chci vědět, že je v pořádku. - Tak jo.
Jsem na chodbě.
Tak jo.
Má zavřený dveře.
Tak zaklepej. Zeptej se jí, jestli je v pořádku.
Jo, tak jo.
Mami? Jsi v pohodě?
Běž pryč!
- Sakra! - Co to bylo?
Ona je snad zraněná.
Otevři ty dveře, Justine. Jestli jí něco není.
- Jo? - Jo!
Třeba potřebuje pomoc.
Jo, tak jo.
Mami?
Běž pryč!
Co?
Co to sakra bylo?
Justine, jsi v pořádku? Kde jsi?
V našem pokoji.
Přijeď domů, prosím.
Co se s mámou děje?
- Co? - Ona…
Její ruce… Jako by něco…
Jako by s nima něco měla. A její obličej…
Co s ním?
Měla roztavenej obličej.
- Bože můj. - Co se děje, Sky?
To ne.
- Ne. - Co?
Neměla… Neměla jsem…
Přijeď, prosím.
Fakt to nejde.
- Justine! - Bože můj. Jde sem.
- Jde do pokoje. - Justine!
Co se jí to děje?
Nevím. Ale asi za to můžu já.
Ty? Co mám dělat?
- Justine! - Zamkni!
Nemám klíče. Schovalas je.
Sakra.
Kde jsou? Dělej!
Ve skříni v posledním šuplíku.
- Vlevo. - Sakra.
- Běž! - Sakra!
- Nejsou tu. - Jsou až vzadu.
Podívej se dozadu.
Jo.
Mám je.
Tak jo, zamkni.
Jo, hotovo.
Zamkls?
Justine! Pomoc!
- Běž pryč! - Otevři!
Justine?
Co se děje?
Otevřela dveře? Jsi v pořádku?
Justine?
Ne. Něco mi poranilo ruku. Něco ostrýho.
Dobře…
Ať se k tobě nepřibližuje.
- Myslím… - Jo.
To, co jí ubližuje, ti může ublížit taky,
- jestli se přiblíží. - Jo.
Hrozně se bojím, Skylar.
Musíš vyjít z domu, jasný?
Musíš od ní jít co nejdál a co nejrychlejc.
Vím, že se bojíš, ale slyšíš ji ještě?
Ne.
Fajn.
Vyndej klíč a podívej se dírkou.
- Nevidím ji. - Fajn.
Až řeknu, tak otevři dveře
a uteč dolů a pak hned ven, jo?
Ne, to nechci.
Já vím, ale musíš.
Myslím, že uvnitř nejsi v bezpečí.
Nechci otevřít.
Musíš odtamtud zmizet.
Nemůžu. Chci tu zůstat, dokud nepřijedeš.
Justine, poslouchej mě. Věříš mi?
Ne, nevěřím.
Co? Proč mi nevěříš?
Justine?
Jsi na mě zlá.
Před kámošema mi říkáš hnusnýma přezdívkama.
Nezáleží ti na mně.
Protože jsem tupá, drzá puberťačka.
A nevím, co je v životě důležitý.
Chtěla bych ti říct, že se brzo změním, ale bude mi to chvíli trvat, rozumíš?
Vlastně na tom ještě dělám.
Myslím, že jsem nebyla tak dobrá sestra, jak jsem mohla být.
Mám tě hrozně moc ráda.
- Jo? - No jasně.
Teď prosím dělej přesně to, co ti řeknu.
- Tak jo. - Fajn.
Otevři dveře, ale buď potichu.
Tak jo.
Myslím, že je dole.
Kde?
V kuchyni, myslím.
Jdi dolů. Kolem kuchyně musíš projít hrozně potichu.
Tak jo.
Jsi tam? Jsi dole?
Jsem dole. Jo.
Nemluv, Justine. Neodpovídej jí. Ona tě nevidí.
- Nemluv. - Je tady všude krev.
- Co? - Jo.
Její ruka… je na zemi.
Musíš pokračovat, Justine. Už jsi skoro venku.
Justine.
Viděla mě.
Uteč!
Uteč, Justine!
Justine, kde jsi?
Tak jo. Jsem venku.
Tak fajn. Sledovala tě?
Asi ani nemohla. Její tělo bylo… já nevím co.
Roztavený a… polámaný.
Kde jsi teď?
Jsem tak o blok dál. Skoro u zastávky autobusu.
- On teď jede? - Jo.
- Tak jo, nastup. Hned. - Jo.
Jeď co nejdál od domu.
- Nastup. - Jo.
Počkejte!
Děkuju.
- Tak jo. Sky? - Jo?
- Nastoupil jsem. - Fajn. Jsi v bezpečí.
Jsi v bezpečí.
Co jí je?
Co se mámě stalo? Za to můžeš ty, jo?
Já nevím.
Na internetu jsem našla článek,
kde se psalo, že když někdo dostane informaci z budoucnosti,
která změní jeho osud, tak to vesmír opraví, ale ublíží ti.
A já… Nechtělo se mi té poslední části věřit.
Snažila jsem se jen mámu zachránit, ale nešlo to.
- Skylar, tys… - Justine?
Změnila jsi i můj osud?
- Bože můj. Ale ne. - Bolí to.
Bolí mě ruce… Natahují se. Bolí to.
Ale ne! Měl jsi zůstat doma.
Nestalo by se to.
Měl jsi být doma, ne v autobusu. Já to změnila. Je to moje chyba.
- Sky… - Justine!
Promiň.
Justine!
Co jsem to provedla?
Překlad titulků: Karel Himmer