MAMMA
14. SEPTEMBRIS INDIANVELSA
9. NOVEMBRIS RIBONVUDA / SANDJEGO
Mammu?
SKAILARA
Sveika.
Labi, aizbrauci?
Jā, esmu pie mājas. Nu tu zini, mūsu vecās mājas.
Skaidrs, labi.
Godīgi sakot, nedaudz baisi.
Viss būs labi, aunapiere. Saņemies!
Māja izskatās citādi. Visai šaušalīgi.
Pagaidi. Labi, es... Es tūlīt būšu Ribonvudā.
Tam jānotiek tajā brīdī.
Tieši kam ir jānotiek?
Gļukam.
Jā, zinu. Bet es domāju - kas tas ir?
Es nezinu. Tāds bija ieraksts internetā.
Bija rakstīts: "Brauciet cauri tuksnesim netālu no Indianvelsas,
un kaut kur ap Ribonvudu jūsu telefons varētu nogļukot, un tad..."
Jā, es zinu. Tad savienosieties ar kādu nākotnē.
Vai pagātnē. Cerams, pagātnē.
Jā. Vai arī tas varētu būt interneta sviests.
Nu beidz!
Tik daudz stāstu no dažādiem nesaistītiem cilvēkiem?
Domāju, tajā ir jābūt kādai patiesībai.
Jā, nu, es ceru, ka tā nav taisnība.
Kāpēc tu tā saki?
Visi tie ieraksti par to, kādas sliktas un baisas lietas notiek,
kad cilvēki piezvana...
Pat ja mēs pieslēgsimies, mēs nedrīkstam neko mainīt.
Mēs neko nemainīsim, skaidrs?
-Tu apsoli? -Jā, apsolu.
Labi, lai ko tu darītu, nepārtrauc ar mani runāt!
Tev ir mammas vecais mobilais, tā ka varētu atslēgties
un, es nezinu, kaut kā pievienoties viņai vai...
Tu izklausies pārliecināta, ka tā būs.
Tā būs.
Es nezinu, es vienkārši to zinu.
Velns. Labi, es priekšā redzu Ribonvudu.
Labi.
Gatavs?
Laikam.
Tad tam gļukam būtu jānotiek apmēram... tagad.
Vai tagad.
Hallo?
-Joprojām es. -Velns.
Es nedzirdu neko citādu.
Es arī ne.
Nebrīnies!
Jā.
Kas ir?
Ko es daru?
Tuksneša vidū mēģinu...
Es...
Piedod, ka liku to darīt, Džastin. Tas ir smieklīgi. Es...
Es laikam gribēju vēlreiz dzirdēt viņas balsi.
Atvadīties.
Klau, tev ir 17, un tev tas varētu nebūt svarīgi.
Bet, kad paliek 21, kaut kāda iemesla pēc šīs lietas pēkšņi ir ārkārtīgi svarīgas.
Ko? Tu domā, man vienalga?
Nē. Es tikai saku, ka... tev tas bija vieglāk.
Tu biji mazāks.
Ko?
Beidz! Knapi atceros, ka tu būtu bērēs raudājis.
Hei. Džastin?
-Hallo? -Hei, Džastin?
Tas bija dīvaini.
Hallo? Tu mani dzirdi?
O, atvainojiet! Kas zvana?
Nespēju noticēt. Mammu, tā esmu es.
Domāju, jums ir nepareizs numurs.
Nē, tā esmu es.
Tā esmu es, Skailara. Vai tu esi mājās?
Paga. Ar ko jūs gribat runāt?
Ar tevi, mammu. Ar tevi. Tā esmu es, Skailara, tava... tava meita?
Redziet, man ir meita, vārdā Skailara,
bet viņai šajā nedēļas nogalē paliks astoņi.
Un jūs neizklausāties pēc astoņgadīgas.
Velns. Astoņus gadus veca, labi.
-Kā, lūdzu? -O, pagaidi! Paga!
Es varu paskaidrot. Mammu...
Es esmu Skailara.
Man tagad ir 21 gads.
Es īstenībā tev zvanu... es tev zvanu no nākotnes.
Jā, tas ir dīvaini, vai ne?
Nu, jūsu balss man šķiet nedaudz pazīstama.
Bet klau, man nav... Man tagad nav laika spēlēm.
Man jābrauc iepirkties. Vai esat viena no manām studentēm?
Labi.
Ja man paliks astoņi, paga. Tad...
Ak vai. Tad tu...
tu man tūlīt nopirksi skrituļdēli ar violetu pūci uz tā.
Un man ļoti patiks tas skrituļdēlis.
Un līdz vasaras beigām es spēšu ar to uztaisīt kikflipu.
Es... Nu... tieši to es plānoju.
Labi, paga. Es nevienam neesmu to minējusi.
Kā jūs... Kas jūs bijāt?
Skailara Makenzija Viljamsa.
Es nepazinu savu tēvu, bet tu mēdzi teikt, ka man ir viņa uzacis.
Tev patīk saspiest manu kājas īkšķi, lai pamodinātu,
un man tā ļoti, ļoti trūkst.
Kas te notiek?
Mammu, labi, klausies!
Man tev jāsaka kaut kas svarīgs.
-Velns. Mammu? -Es klausos.
Labi. 2015. gada 12. februāra vakarā
es tev zvanīšu no Valerijas mājas, kur palikšu pa nakti,
un es tevi lūgšu braukt man pakaļ,
jo es tonakt sastrīdēšos ar Valu.
Bet, lūdzu, lūdzu, nebrauc man pakaļ!
Jo pa ceļam uz turieni
tu iekļūsi ļoti smagā negadījumā uz Sīdaras un Delongprī ielu stūra.
Un... Un es zinu... Es zinu, ka nedrīkstu tev to stāstīt.
Bet man ir tas jādara. Man... vienkārši ir tas jādara.
Mammu... Mammu, tu mani dzirdēji?
-Mammu? -Nē, tas esmu es.
Drīkstu braukt mājās? Te ir auksts un tumšs.
Es tiešām gribu doties mājās.
Sasodīts. Sasodīts. Es... Tā bija viņa, Džastin.
Es nupat runāju ar viņu.
Ko? Tu runāji ar mammu? Nupat?
Jā. Es zvēru. Es zvēru.
Ak dievs. Mana sirds tūlīt izlēks no krūtīm.
Labi, mīļā. Nomierinies! Pastāsti, kas notika.
Es viņu ienīstu, mammu. Es viņu ienīstu.
Es saprotu.
Atbrauc man pakaļ, tūlīt!
Vari? Lūdzu!
Nu mīļā. Beidz! Nupat atbraucu mājās. Esmu pārgurusi.
Domāju, ka tu paliksi pa nakti. Kas notika?
Es sastrīdējos ar Valu, skaidrs?
Tāpēc es negribu te vairs būt. Vari, lūdzu, atbraukt man pakaļ?
Mammu?
Tu mani dzirdi? Mamma!
Jā. Piedod, mīļā. Es...
-Tas ir ļoti, ļoti dīvaini. -Mammu.
Lūdzu, atbrauc man pakaļ!
Nē.
Kāpēc ne?
Es... Mīļā, paklau. To grūti paskaidrot.
Bet pirms tavas astotās dzimšanas dienas, pirms daudziem gadiem, man piezvanīja.
Un... kāds man par šo pastāstīja.
Ka tas notiks.
-Ko? -Paklau. Labi.
Aizmirsti! Nav svarīgi.
Tad tu brauksi vai ne?
Nē, mīļā. Nebraukšu.
Valerija tevi mīl. Viņa ir tava labākā draudzene.
Būtu labāk tev ar viņu to atrisināt, labi?
Nebēdz prom!
Labi. Tagad es ienīstu arī tevi.
Tev ir 16 gadu. Pārdzīvosi.
-Atā. -Es tevi mīlu.
Nu mīļā. Beidz. Nupat atbraucu mājās. Esmu pārgurusi.
Mammu. Lūdzu, atbrauc man pakaļ!
...ka tas notiks.
-Sveiks. -Skailara? Kur tu esi?
Braucu pa 5. šoseju. Drīz būšu mājās.
Oho, vecīt.
Joprojām nespēju noticēt, ka runāju ar mammu.
Es domāju, ka tu šonakt esi pie Valerijas.
Ko? Valerijas? Tu izklausies dīvaini.
Man šķita, ka paliksi pa nakti.
Ak dievs. Paga, labi. Dīvains jautājums. Cik man gadu?
Man ir 12, tev - 16. Un tu arī izklausies dīvaini.
Paga. Tu teici, ka... es esmu pie Valerijas?
Jā.
Mamma teica, tu pirms 2 stundām zvanīji un teici, ka sastrīdējies ar Valeriju.
Mamma? Mammai viss labi? Vai viņa ir mājās?
Jā.
-Lieliski. -Jā.
Tas ir brīnišķīgi.
Klau, aunapiere, tev nav ne jausmas,
bet es nupat izdarīju neticamu pakalpojumu
tev un tavai māsai.
-Proti, man. Tev un man. -Ak dievs!
Ar viņu kaut kas notiek.
Ko tu ar to domā?
Es nezinu.
Viņa ir savā istabā. Viņa izdod dīvainas, baisas skaņas.
Kādas baisas skaņas?
Es ne... Brauc mājās, Skaja! Man bail.
Jā. Es labprāt, bet es nevaru tikt pie tevis.
-Lūdzu! -Es... Es tiešām... Es nevaru.
Tu tā vienmēr saki, kad es tev ko lūdzu.
Ko? Tā nav taisnība.
Labi, vai mamma vēl izdod tās skaņas?
Paga. Es viņu vairs nedzirdu.
Es esmu mūsu istabā.
Labi. Aizej pie viņas durvīm un paskaties, kā viņai ir.
-Gribu būt droša, ka viņai viss kārtībā. -Labi.
Esmu koridorā.
Jā, labi.
Viņas guļamistabas durvis ir ciet.
Labi, vienkārši pieklauvē! Pajautā, vai viss kārtībā!
Jā, labi.
Mammu? Tev viss labi?
Ej prom! Ej prom!
-Nu velns. Velns. Velns. -Kas tas bija?
Izklausās, ka viņa ir savainojusies. Es...
Atver durvis, Džastin! Pārliecinies, ka viņai viss labi!
-Esi droša? -Jā! Jā.
Varbūt viņai vajag palīdzību vai ko.
Jā, jā.
Mammu? Mammu!
Es teicu - ej prom!
Ej prom!
Kas ir? Kas, kas, kas, kas?
Velns, kas bija?
Džastin, tev viss labi? Kur tu esi?
Esmu atpakaļ mūsu istabā.
Lūdzu, brauc tūlīt mājās!
Kas notiek ar mammu?
-Kas notiek? -Viņa...
Viņas rokas, tās bija it kā... tās... kaut kas...
Ar tām kaut kas nebija kārtībā. Un viņas seja it kā...
Ko? Kas tai ir?
Viņas seja bija it kā izkususi.
-Ak dievs. -Skaja, kas notiek?
Ak nē. Ak nē.
-Nē, nē, nē, nē. -Ko? Ko?
Es nedrīk... Man nevajadzēja to darīt...
Skaja, brauc mājās! Lūdzu.
Es tiešām nevaru.
-Džastin. Džastin. Džastin! -Ak dievs. Viņa nāk.
-Viņa nāk uz manu istabu. -Džastin!
Kas ar viņu notiek?
Es nezinu. Neesmu droša.
Es nezinu, bet es domāju, ka tā ir mana vaina.
Tava vaina? Ko lai es daru?
-Džastin! -Aizslēdz durvis! Ātri.
Man nav atslēgas. Tu to no manis slēp.
Nu velns. Pareizi.
Nu, kur tā ir? Kur tā ir? Ātrāk!
Manā kumodē apakšējā atvilktnē
-pa kreisi. -Velns.
-Ej paskaties! -Velns.
-Te nav. -Pašā aizmugurē.
Pārbaudi pašā aizmugurē!
Labi.
Labi. Atradu.
Labi. Aizslēdz durvis! Ātri aizslēdz durvis!
Labi. Labi, ir ciet.
Tu aizslēdzi durvis?
Džastin! Palīdzi man! Palīdzi man!
-Ej prom! -Atver durvis!
-Ej prom! -Atver durvis! Atver durvis!
Džastin?
Džastin, kas notiek?
Viņa atvēra durvis? Tev viss labi?
Džastin? Džastin?
Nē. Kaut kas notika manai rokai. Iedūrās kaut kas ass.
Labi.
Vairs neļauj viņai tev pietuvoties, labi?
-Es domāju... -Labi.
Domāju, tas, kas kaiš viņai, var notikt arī ar tevi,
-ja viņa pieies tev tuvu, saproti? -Labi, jā.
Man tik ļoti bail, Skailara.
Tev jātiek laukā no mājas, labi?
Tiec prom no viņas, cik tālu un cik ātri vari!
Es zinu, ka tev bail, bet vai tu viņu vēl dzirdi?
Nē.
Labi.
Izņem atslēgu un paskaties pa atslēgas caurumu!
Es viņu neredzu.
Tā, labi.
Kad es teikšu, atver durvis
un skrien lejā pa taisno laukā pa ārdurvīm, labi?
Nē. Nē, es negribu.
Es zinu, Džastin, bet tev ir tas jādara.
Es nedomāju, ka tev mājās ir droši.
Bet es negribu vērt vaļā durvis.
Domāju, tev tūlīt jātiek no turienes laukā.
Nevaru. Gribu palikt mūsu istabā, līdz pārbrauksi, labi?
Džastin. Klau. Tu man uzticies?
Nē, neuzticos.
Ko? Kāpēc? Kāpēc tu man neuzticies?
Džastin?
Tu vienmēr esi pret mani ļauna,
tu skolā manu draugu priekšā mani apsaukā.
Es tev nemaz nerūpu.
Tāpēc, ka esmu stulba, nejauka pusaudze.
Man nav ne jausmas, kas dzīvē ir svarīgs.
Kaut es tev varētu teikt, ka es drīz mainīšos,
bet tas man prasīs mazliet laika, labi?
Es joprojām pie tā strādāju.
Es tikai... Es nedomāju, ka esmu bijusi labākā māsa
visā šajā.
Bet es ļoti, ļoti tevi mīlu.
-Tiešām? -Nu protams.
Tagad, lūdzu, Džastin, tev jādara tieši tā, kā es tev saku, labi?
-Labi. -Labi.
Atver durvis, bet esi ļoti kluss!
Jā. Labi.
Domāju, viņa ir lejā.
Labi, kuš! Kur?
Domāju, ka virtuvē.
Tev jāiet lejā.
Tev būs ļoti, ļoti klusi jāpaiet garām virtuves durvīm.
Labi. Labi. Labi.
Esi tur? Esi lejā?
Esmu lejā. Esmu lejā, jā.
Džastin, nerunā! Neatbildi viņai, labi? Viņa tevi neredz.
-Tikai nerunā! -Te ir asinis.
Te visur ir asinis!
-Ko? -Te ir asinis.
Domāju...
viņas... viņas roka ir uz grīdas.
Tev jāturpina iet, Džastin. Gandrīz esi laukā.
Džastin?
O, viņa mani pamanīja.
Bēdz, Džastin! Bēdz!
Bēdz! Džastin!
Džastin! Kur tu esi?
Labi. Esmu ārā. Esmu ārā.
Tā, labi. Viņa tev sekoja?
Diez vai spētu. Viņas ķermenis bija kā... es nezinu.
Tas bija izkusis un... un salauzts.
Kur tu... Kur tu tagad esi?
Esmu... kāda kvartāla attālumā. Esmu gandrīz pie autobusa pieturas.
-Vai tas ir buss? -Jā.
-Labi. Kāp iekšā! Tūlīt! -Jā.
Brauc prom no mājas!
-Kāp iekšā! -Labi. Labi.
Pagaidiet! Pagaidiet!
Paldies.
-Labi. Skaja? -Jā? Jā?
-Es esmu busā. -Labi. Tad tu esi drošībā.
Tu esi drošībā. Drošībā.
Kas ar viņu notika?
Kas notika ar mammu? Tu teici, ka tā bija tava vaina.
Es neesmu droša.
Bet klau, internetā bija tāds ieraksts,
un tur bija rakstīts: ja kāds saņem informāciju no nākotnes,
tas maina likteni, visums to labo, bet nodara pāri,
taču es... es negribēju ticēt tai pēdējai daļai.
Es tikai mēģināju glābt mammu, bet es nespēju. Es nespēju.
-Skailara. Vai tu... -Džastin. Džastin?
Vai tu mainīji arī manu likteni?
-Ak dievs. Ak dievs. Nē. -Sāp.
Man sāp rokas. Tās... Tās izstiepjas. Tās sāp.
Nē. Tev bija jāpaliek mājās.
Ar tevi nekas nebūtu noticis.
Tu tagad būtu mājās, nevis busā. Es to mainīju, tā ir mana vaina.
-Skaja. Skaja. -Ak, Džastin!
Draudziņ, piedod!
Džastin!
Ko es esmu izdarījusi?
Tulkojusi Laura Hansone