Дзвінки
МАМА
14 ВЕРЕСНЯ ІНДІАН-ВЕЛЛС
9 ЛИСТОПАДА РІББОНВУД / САН-ДІЄҐО
Мамо?
СКАЙЛЕР
Гей.
Ти на місці?
Я біля дому. Біля нашого старого будинку.
Добре.
Страшнувато.
Усе буде добре. Зберися.
Будинок тепер геть інакший. Моторошний.
Зачекай. Я біля Ріббонвуда.
Це має статися зараз.
Що саме?
Глюк.
Це я знаю. Але який саме?
Не знаю. Це все, що було в дописі.
Там писало: «Їдьте через пустелю біля Індіан-Веллс,
і десь біля Ріббонвуда телефон заглючить, а тоді...»
Тоді тебе з'єднає з кимось із майбутнього.
Чи минулого. Надіюся, що з минулого.
Ага. Або це просто маячня з інтернету.
Та ну.
Стільки історій різних, непов'язаних людей?
У них має бути крихта правди.
Надіюся, що все це брехня.
Навіщо ти так?
У дописах розповідають про все погане й страшне, що ставалося
після цих дзвінків.
Якщо хтось вийде на зв'язок, не слід нічого змінювати.
Не будемо змінювати.
-Обіцяєш? -Так.
Хоч би що ти робив, залишайся на зв'язку.
У тебе старий мамин телефон, тому, може, зв'язок обірветься і,
не знаю, нас з'єднає з нею чи...
Ти так у це віриш.
Так буде.
Я просто знаю.
Чорт. Я вже бачу Ріббонвуд.
Добре.
Готовий?
Мабуть.
Глюк має статися, прямо... зараз.
Або зараз.
Алло?
-Це я. -Чорт.
Зміни не чую.
І я.
Не дивно.
Угу.
Що?
Що я роблю?
Посеред пустелі намагаюся...
Я...
Пробач, що змусила тебе, Джастіне. Це безглуздо. Я...
Просто хотіла ще раз почути її голос.
Попрощатися.
У 17 років це небагато значить.
Та коли людині виповнюється 21, усе це стає невимовно важливо.
Що? Думаєш, мені байдуже?
Ні. Лише кажу... що тобі було простіше.
Ти був молодший.
Що?
Ти ж майже не плакав на похороні.
Гей. Джастін?
-Алло? -Джастін?
Дивно.
Алло? Ти мене чуєш?
Даруйте. Це хто?
Не віриться. Мамо, це я.
Думаю, ви помилилися номером.
Ні, це я.
Це Скайлер. Ти вдома?
Стоп. До кого ви дзвоните?
До тебе, мамо. До тебе. Це я, Скайлер, твоя... донька.
Слухайте... у мене є донька Скайлер,
але в суботу їй виповниться вісім років.
А вам точно не вісім років.
Чорт. Вісім років, ясно.
-Даруйте? -Заждіть. Секунду.
Я все поясню. Мамо...
Я Скайлер.
Мені вже 21 рік.
Насправді я дзвоню... я дзвоню тобі з майбутнього.
Звучить дико, правда?
Ваш голос мені знайомий.
Але послухайте, я не... Не маю часу на такі забавки.
Мені треба в магазин. Це хтось із моїх учнів?
Що ж.
Якщо... Якщо мені буде вісім, то...
О боже. Тоді ти...
ти купиш мені скейтборд з фіолетовою совою.
Він мені дуже сподобається.
До кінця літа я навіть навчуся... стрибати в польоті.
Ну, я саме це й планувала.
Стоп. Я нікому про це не розповідала.
Як ви... Хто це?
Скайлер Маккензі Вільямс.
Я не знала свого батька, але ти казала, що в мене його брови.
Ти будила мене, стискаючи великий палець на нозі,
і мені дуже цього бракує.
Що це означає?
Мамо, слухай.
Я повинна сказати тобі щось важливе.
-Чорт. Мамо? -Слухаю.
Добре. Увечері 12-го лютого 2015 року
я зателефоную тобі з дому Валері, де я збиралася ночувати,
і попрошу мене забрати,
бо ми з Валері посварилися.
Прошу тебе, не приїжджай.
Бо по дорозі туди
ти потрапиш у страшну ДТП
на Сідар і Де Лонґпре.
І... Знаю... я не повинна тобі казати.
Але я мушу. Я... Я мушу.
Мамо, ти мене чуєш?
-Мамо? -Ні, це я.
Можна мені додому? Тут холодно й темно.
Я дуже хочу додому.
Зараза. От зараза. Я щойно... це була вона, Джастіне.
Я з нею говорила.
Що? Ти говорила з мамою? Щойно?
Клянуся.
О боже. У мене серце з грудей вискакує.
Сонце, заспокойся. Розкажи, що сталося.
Мамо, я її ненавиджу. Ненавиджу.
Розумію.
Забери мене негайно.
Будь ласка.
Сонце, та ну. Я щойно приїхала. Я така виснажена.
Я думала, ти там заночуєш. Що сталося?
Я посварилася з Вел, ясно?
Не хочу тут лишатися. Забери мене, будь ласка.
Мамо?
Ти там? Мамо!
Так. Пробач, сонце. Я...
-Це дуже дивно. -Мамо.
Забери мене, будь ласка.
Ні.
Чому?
Я... Сонце, послухай. Це важко пояснити.
Багато років тому, перед твоїм восьмим днем народження мені подзвонили.
І... дещо розповіли.
Про те, що зараз станеться.
-Що? -Слухай. Так.
Просто... забудь. Це неважливо.
Ти приїдеш чи ні?
Не приїду.
Валері тебе любить. Ви найкращі подруги.
Просто поговори з нею.
Не тікай.
Добре. Тепер я й тебе ненавиджу.
Тобі 16. Це минеться.
-Па-па. -Люблю тебе.
Сонце, та ну. Я щойно приїхала. Я така виснажена.
Мамо. Забери мене, будь ласка.
...про те, що це станеться.
-Гей. -Ти де?
В дорозі. Скоро буду вдома.
Оце так.
Досі не віриться, що я говорила з мамою.
Я думав, ти сьогодні у Валері.
Що? У Валері? Ти якийсь дивний.
Ти ж ночуєш у неї.
О боже. Секундочку. Дивне питання. Скільки мені років?
Мені 12, а тобі 16. Ти теж якась дивна.
Стоп. То я у Валері?
Так.
Дві години тому ти подзвонила мамі й сказала, що ви з Валері посварилися.
Мамі? Мама в порядку? Вона вдома?
Так.
Це чудово.
Це прекрасно.
Дурнику, ти й не уявляєш,
яку величезну послугу я щойно зробила
тобі й твоїй сестрі.
-Тобто мені. Нам з тобою. -О боже!
З нею щось не так.
Тобто?
Не знаю.
Вона в себе в кімнаті, видає дивні й страшні звуки.
Які ще страшні звуки?
Я... Їдь додому, Скай, мені страшно.
Я б залюбки, але не можу.
-Будь ласка. -Я справді не можу.
Ти кажеш так завжди, коли я щось прошу.
Що? Неправда.
Мама досі видає ці звуки?
Секунду. Я її більше не чую.
Я в нашій кімнаті.
Добре. Зайди до неї і перевір, чи все добре.
-Чи вона в порядку. -Добре.
Я в коридорі.
Добре.
Двері зачинені.
Ти постукай. Запитай, чи все добре.
Добре.
Мамо? Ти в порядку?
Геть. Іди геть!
-От чорт. -Що це було?
Їй боляче. Я...
Джастіне, відчини двері. Глянь, чи все добре.
-Точно? -Так!
Може, їй потрібна допомога.
Добре.
Мамо? Мамо!
Я сказала, геть!
Геть!
Що? Що таке?
Що таке?
Джастіне, ти в порядку? Де ти?
У нашій кімнаті.
Будь ласка, їдь сюди.
Що з мамою?
-Що там? -Вона...
Її руки були наче... наче з ними щось...
з ними щось не так. А її лице було...
Що з лицем?
Лице наче розплавилося.
-О боже. -Що таке, Скай?
О ні.
-Ні. -Що?
Я не... Не слід було...
Їдь сюди. Прошу.
Не можу.
-Джастін! -О боже. Вона йде сюди.
-Вона йде сюди. -Джастін!
Що з нею?
Не знаю.
Не знаю, але думаю, що це моя вина.
Твоя вина? Що мені робити?
-Джастін! -Замкнися.
Ключів нема. Ти їх сховала.
Точно.
Де вони? Кажи!
Вони в моїй шафі, у нижній шухляді,
-зліва. -Чорт.
-Шукай! -Чорт.
-Їх нема. -Глибше.
Глибоко всередині.
Так.
Знайшов.
Добре. Замикай двері.
Добре, є.
Замкнув двері?
Джастін! Допоможи!
-Геть! -Відчини!
-Геть! -Відчини двері!
Джастін?
Джастін, що там таке?
Вона відімкнула двері? Ти цілий?
Джастін?
Мене щось поранило. Щось гостре.
Так.
Більше не підпускай її до себе.
-Думаю... -Добре.
Те, що її терзає, може скривдити й тебе,
-якщо наблизиться. -Так.
Скайлер, мені так страшно.
Тікай з будинку.
Тікай від неї якнайдалі.
Знаю, тобі страшно. Ти ще її чуєш?
Ні.
Добре.
Вийми ключа й зазирни в шпарину.
Не бачу її.
Добре.
За моїм... За моїм сигналом відчини двері
і біжи вниз через передні двері.
Не хочу.
Знаю, Джастіне, але треба.
Лишатися вдома небезпечно.
Не хочу відчиняти.
Треба звідти тікати.
Не можу. Я чекатиму тебе тут.
Джастіне, послухай. Ти мені довіряєш?
Ні.
Що? Чому? Чому ти мені не довіряєш?
Джастіне?
Ти зла зі мною
й завжди обзиваєш мене перед друзями в школі.
Тобі байдуже на мене.
Бо я дурний і зухвалий підліток.
Я гадки не маю, що в житті важливо.
Я б пообіцяла, що скоро змінюся,
але на це потрібен час.
Я досі над цим працюю.
Не думаю, що я була для тебе найкращою сестрою
у складні часи.
Але я дуже тебе люблю.
-Любиш? -Авжеж.
Джастіне, будь ласка, чітко виконуй те, що я кажу.
-Добре. -Так.
Відчини двері й поводься тихо.
Добре.
Вона, мабуть, унизу.
Добре. Де?
Думаю, що на кухні.
Спускайся.
Треба дуже швидко пройти повз двері на кухню.
Добре.
Ти там? Спустився?
Я внизу, так.
Джастіне, тихо. Не відповідай їй. Вона тебе не бачить.
-Мовчи. -Тут кров.
Усюди кров!
-Що? -Кров.
Тут...
її рука... тут, на підлозі.
Джастіне, йди далі. Ти майже вийшов.
Джастіне?
Побачила.
Джастіне, тікай!
Тікай! Джастін?
Джастін? Ти де?
Я надворі.
Добре. Вона пішла за тобою?
Вона б не змогла. Її тіло було... Не знаю.
Розплавлене й зламане.
Де... Де ти зараз?
За квартал звідти.
Майже біля зупинки.
-Це автобус? -Так.
-Добре. Сідай у нього. -Так.
Їдь від дому якнайдалі.
-Сідай. -Добре.
Заждіть!
Дякую.
-Скай. -Що?
-Я в автобусі. -Ти в безпеці.
Ти в безпеці.
Що з нею?
Що з мамою? Ти казала, що це твоя вина.
Не знаю.
Я прочитала онлайн,
що як отримуєш інформацію з майбутнього,
яка змінює твою долю, всесвіт це виправляє, але кривдить тебе,
і я... не повірила в частину про кривду.
Я пробувала врятувати маму, але не змогла.
-Скайлер. А ти... -Джастін?
Мою долю ти теж змінила?
-О боже. Ні. -Мені боляче.
Руки болять. Вони... розтягуються. Мені боляче.
Ні. Ти мав лишитися вдома.
Усе було б добре.
Ти мав бути вдома, не в автобусі. Я це змінила, це моя вина.
-Скай. -Джастіне!
Мені жаль.
Джастін!
Що я накоїла?
Переклад субтитрів: Анастасія Жищинська