HOVORY
HOLKA Z PŘESTUPNÉHO ROKU
30. PROSINCE VZDUŠNÝ PROSTOR USA
Tak znovu.
Představte si, že ve vlaku projíždíte tunelem.
Napravo od vás jede paralelně ten stejný vlak,
akorát je o sekundu napřed v čase.
Vpravo i vlevo od nás jede nekonečný počet vlaků
a všechny jsou trochu dál v čase. Ano?
Představte si, že do některého z vlaků zavoláte.
Bude to identická realita, ale bude v minulosti nebo v budoucnosti.
Jo, to by bylo…
To by se mi hodilo, až příště budu ve Vegas.
Ne, promiňte. Tady doktor Burman.
Pane, struktura vesmíru
stojí na tom, že události v těch vlacích musí zůstat stejné.
Jako harmonicky vibrující zvukové vlny.
Ano. A bohužel všechny ty hovory, které jsme vám přehráli, způsobily chaos.
Kdože nám tento hovor sjednal? Maggie, jsi tu?
Pane, u Phoenixu právě nouzově přistálo letadlo.
Jeho kapitán tvrdí, že od nás dvou obdržel telefonní hovor.
Volali jsme z budoucnosti a chtěli jsme, aby s letadlem spadl.
No, já žádnému pilotovi nevolal.
Já vím, já s ním také nemluvila.
Aspoň ne toto moje já v této dimenzi, v tomto vlaku, chcete-li.
Pane, všichni cestující z toho letadla jedou domů.
Interagují s lidmi. Vytváří exponenciální dominový efekt.
Přesně tak. Hrozí nám záhuba, pane.
- Během pár dní. Možná hodin. - No jo.
Zadržte chvíli. Co přesně ode mě potřebujete?
Vědě fandím, ale potřebuju nějaká fakta.
Máme za to, že za tím stojí vláda.
Tak jo. Dělá mi problémy vás brát vážně.
Možná to neděláte naschvál,
ale přísahám, že děláte něco, co tyto trhliny otevírá.
Proč myslíte, paní doktorko?
Můj otec byl vědec.
V 70. letech pracoval pro federální vládu.
Za studené války vedl několik špionážních projektů
a všechny se týkaly komunikace napříč dimenzemi.
Neudělal v té době žádný pokrok, ale dnes někdo uspěl.
Proč si tedy nepromluvíte se svým otcem?
Nejspíš o tom ví mnohem víc než já.
No…
Počkejte, prosím. Musíte to brát vážně.
Poslyšte, neříkáte mi nic konkrétního.
Dívám se z okna, svítí slunce, ptáci cvrlikají
a vesmír se do sebe nehroutí.
Jestli ale nějakou implozi uvidím, tak vám dvěma hned zavolám.
Platí? Šťastný nový rok.
- Počkat. - Počkat.
To šlo hladce.
Slíbilas, že když to nevyjde, zavoláš mu.
Takže mu zavolejme.
Ne, to ne.
No tak, problémy s tátou dej stranou.
Závisí na tom osud světa.
To bych toho tátu prvně musela mít.
Jasně. Tak to asi nefunguje.
Musím ti připomínat,
že doktor Robert Wheating je totální vypatlanec,
kterej strávil život v laborce a všechno podělal?
A to včetně základní rodičovské péče a základní lidské slušnosti.
Počkat. Tohle jsme říkali včera. Slovo od slova. Hned po tom hovoru.
To bylo teď.
- Co je za den? - Středa.
A sakra. Jsme součástí té chyby. Právě teď.
- Co? - Tady je čtvrtek.
- Je silvestr. - Je to čím dál horší.
Dej mi číslo a já tvýmu blbýmu tátovi zavolám.
Fajn, ale neříkej, že mě znáš.
- Bože, Rachel. - Neříkej mu to!
Haló?
Zdravím. Je tam pan Wheating?
Je mi líto.
Banka mu ten pozemek zabavila už asi před pěti šesti lety.
Hej! Nechte toho!
Viděla jsem ho jen chvíli, když se stěhoval.
Křičel na mě nějaké hrozné sprosťárny.
Jo, to sedí.
Netušíte, kde by mohl být?
Viděla jsem ho spát na ulici jen pár týdnů poté.
- Co? Je bezdomovec? - Asi jo. Nevím.
Oddělení sociálního zabezpečení. Jak vám pomůžu?
Dobrý den, hledáme pana Roberta Wheatinga.
Před pár lety ho vystěhovali z Riverside.
Aha. Jste kamarádka? Někdo blízký?
Někdo blízký? Ne, jsem jen jeho dcera.
Aha, dobře. Jedná se o Roberta M. Wheatinga?
- Ano. - To je on.
Je mi líto, ale pan Wheating umřel letos na konci ledna.
Je mi to moc líto.
Umřel… na ulici?
Ne. Naposledy bydlel v Azuse. V pečovatelském domě Sunny Valley.
Aha, dobře. Děkuju.
Není zač. Přeji hezký víkend.
Počkat. Hezký víkend?
Neměl byste spíš přát „šťastný nový rok“?
To bych řekl před dvěma měsíci.
- Je v budoucnosti. - Prosím?
To znamená, že je tvůj táta naživu.
Jo. Skvělý.
Teda jo, je to dobře.
Tak jo. Děkuju vám, pane. Nashle.
Zavolám do toho pečovatelskýho domu.
Ne. Počkej.
Rachel?
Myslím, že mu zavolám sama.
Tak jo. Určitě?
Jo. Já nevím…
Když jsem slyšela, že umřel, tak… Zvládnu to, to je jedno. Zavolám mu.
Tak jo. Zeptej se ho, kdo pokračoval v jeho práci.
Musí existovat nějakej stroj nebo anténa, co se dá vypnout, aby to přestalo.
Jo. Doufám. Tak já tomu šmejdovi zavolám.
Tak hodně štěstí.
Pečovatelský dům Sunny Valley. Kdo volá?
Jmenuji se Rachel Wheatingová.
Sháním svého otce. Roberta Wheatinga.
- Doktora Wheatinga? - Jo, toho.
Já nevěděla, že má příbuzné.
Jo, ale jen mě.
A moc blízcí si nejsme.
Je mi líto, ale nespojím vás, když ho zas tak dobře neznáte.
Proč ne?
Kvůli podvodníkům, co míří na starší.
Nejsem podvodnice.
Tak jak to, že jsem vás tu neviděla?
Doktora Wheatinga nikdy nikdo nenavštívil.
No…
Já nevěděla, kde je, paní. A…
- Nevěděla jste, kde je váš otec? - Ne.
Aha. Dcera roku. Chápu.
Je to sobeckej blbec,
co miloval jen sebe a svoji práci.
Nikoho nezajímá, a proto umře sám. A brzo.
Jo, takže asi podvodnice nejste.
To na něho sedí. Spojím vás, vydržte.
To je hovadi… Haló?
- Ahoj. - Víc nahlas.
Ahoj, to jsem já… Rachel.
Žádnou Rachel neznám. Nashle. Dívám se na zápas.
To jsem já! Rachel.
Volám ti, protože potřebuju…
Potřebuju tvoji pomoc.
- Rachel? - Jo.
Moje dcera? Moje krásná Rachel?
Voláš tátovi, jak se má?
Nejspíš chceš poslat nějaký peníze, že?
Jo, na ten podvod už ti neskočím, ty podvodníku jeden. Zavěs to!
Bože. Poslouchej mě.
Jsem fakt Rachel a my dva se nesnášíme.
Naposledy jsi mi řekl, že můj výzkum je ztráta času a je k ničemu,
protože si myslíš, že ženy nic zásadního na poli fyziky neobjevily.
Kdyby sis myslel, že jsem výjimka, bylo by to z hlediska statistiky naivní.
Řekl jsem to, protože to je pravda.
Ne, není.
Curieová, Goeppert Mayerová, Stricklandová, Ghezová. Co ony?
Dobře, no. Tak jsou čtyři.
Čtyři Nobelovky za fyziku, jo,
ale chlapi jich dostali přes 100.
Takže je to z hlediska statistiky naivní.
Bože. Tak fajn.
Takže Nobelova cena je tvůj metr na to, jak měřit úspěch? Ty vole.
Víš ty co? Bože, co to vlastně dělám?
- Mrháš časem. - Přesně tak.
Protože moc času už nezbývá. Svět končí. Dnes.
Světy nekončí.
Lidi umírají, živočišný druhy vymírají, ale světy žijou dál.
Umřeme všichni.
To je fakt. Co je ještě novýho?
Bože. Proč seš tak…
Tak jo.
Někdo přebral tvůj výzkum o komunikaci napříč dimenzemi
a tvoji práci dokončil.
Otevřel díry v čase a vytvořil totální chaos.
Jsme teď blízko bodu zvratu.
To je nemožný.
Byla to slepá ulička. Já to nedokázal, takže nemohl ani nikdo jiný.
- Pleteš se. - Ne! Můžu zas sledovat ten zápas?
Poslouchej mě! Nejsem…
Počkat. Na jakej se to díváš zápas?
Dodgers proti Astros. Říká se tomu baseball.
Tak jo. To znamená, že jsi dva měsíce v minulosti.
- No tak. - Tady je teď silvestr.
- Nebuď k smíchu, jo? - Ticho. Snažím se poslouchat.
Tak jo.
Teď je devátá směna, takže…
Altuve odpálí homerun za dva body. Promiň, ale tvůj tým prohraje.
Jo, jasně. Altuve…
Promiňte, slečno z budoucnosti,
ale o baseballu očividně nevíte vůbec nic,
protože ten blbeček Altuve by netrefil ani…
Jestli takhle poletí,
- tak vyletí! - Co?
Vyhráli.
To není mož… Ne.
José Altuve dal homerun!
Nebyla to slepá ulička.
Potřebuju vědět, kdo ten projekt převzal, a potřebuju mu říct, aby s tím přestal.
Haló? Jsi tam?
Můj projekt nikdo nepřebral.
Ale vytvořil jsem takový stroj, který by to mohl způsobovat.
Aha, kde je?
- Není „někde“. - Co tím myslíš?
Co řekl Einstein, když umřel Besso?
Bože. Na tohle fakt nemám čas!
Řekl: „Odešel z tohoto podivného světa chvíli přede mnou.
To ale nic neznamená.
Lidé jako my, co věří ve fyziku,
vědí, že rozlišování minulosti, přítomnosti a budoucnosti…“
„…je jen přetrvávající iluze.“
Jen iluze. Přesně tak.
- Nejde o to, kde je. - Jde o to, kdy je.
Bože. Tys uspěl.
Jo, uspěl.
Tehdy jsem to ale nevěděl. Zapnul jsem ten stroj, ale nic se nestalo.
Jo, ale stalo. Všechny nás to teď z minulosti ovlivňuje.
Založil jsem na to speciální telefonní linku. Pamatuju si číslo.
Bože. V roce 1978 je právě teď nějaká verze mě.
Sedí sklesle u stolu, myslí si, že je k ničemu,
a čeká, až zazvoní ten telefon.
Gratuluju. Tvůj stroj fakt fungoval.
A to nemluvím jen o své práci.
Mluvím i o tobě.
Nikomu nedošlo, co se to vlastně děje, ale tobě jo.
A to je úctyhodný úspěch.
Ani s tebou jsem neselhal.
Věř mi, selhal.
Nejsem žádnej tvůj experiment, takže moje úspěchy nemůžeš považovat za svoje.
Jsem člověk. Otce jsem mockrát potřebovala!
A tys mě zklamal. Hrozně moc.
Přiznávám.
Já vím. A…
Omlouvám se ti.
Omlouvám se, že jsem tebe a tvoji matku opustil.
Omlouvám se ti za všechno.
Mohla bys mi prosím odpustit?
Ne. To nemohla.
Je… Na to je už pozdě. Je pozdě.
Rozumím.
Takže co se stane teď?
Prvně to ovlivní gravitační pole.
Všichni se vzneseme a uletíme.
- Fajn způsob, jak umřít. - Jo.
Pak se objeví polární záře. Však víš, takový ty barvy na obloze.
Bože.
Pak to může vyústit už jenom ve dva závěry.
Závěry? Jaký závěry?
Nejpravděpodobnější je, že všechno v okamžiku skončí.
A ten druhej?
Vesmír se restartuje a sám se opraví.
Lidi se vrátí do života, aniž by si pamatovali, co se stalo.
Ale to se nestane, dokud moje já z roku 1978 ten stroj nevypne.
Jo, ale to se nestane.
No, já myslel, že už se nikdy neuslyšíme.
A že umřu sám.
Ale my si tu zatím povídáme o vědě na samém pokraji zániku vesmíru.
Jo. Skvělý.
Rachel, mohla bys mi připomenout, kdy máš narozeniny?
Co? Ty nevíš, kdy jsem se narodila?
No, já jsem si data nikdy moc nepamatoval.
Mám je 29. února.
V úno… No jasně.
Ty jsi moje holka z přestupnýho roku, pamatuješ?
Teď mě prosím omluv, Rachel, musím si zavolat.
Zavolat?
Rozumím, proč mě nesnášíš.
Vztahy se občas dostanou někam, odkud není návratu.
A… to je i ten náš.
Ale osud světa třeba ještě ne.
Takže ti chci jen říct, Rachel, že…
Že…
Chtěl jsem ti říct, že tě mám rád.
A jsem na tebe pyšnej, ty moje holko z přestupnýho roku.
- Sbohem. - Počkej, tati.
Tati?
Taky tě mám ráda.
Haló?
Funguje to.
S kým mluvím?
Se sebou.
Dokaž to. Řekni heslo.
Je to 0229. Narozeniny naší dcery.
Náš stroj… funguje.
Jsem víc než o 40 let dál v čase.
Funguje to! Já to věděl!
Bože můj. Tohle mění všechno.
Já to dokázal! Já to věděl.
Nech toho. Dokázals pěkný hovno.
Co? Co tím myslíš?
Je mi 86 let.
Zanedlouho umřu sám v pečovatelským domě. Bez peněz a bez kamarádů.
A dcera mě navíc nenávidí.
Takže co jsme teda dokázali?
No…
Promiň, ale je toho teď na mě nějak moc.
Vypni ten stroj a běž domů.
Obejmi svoji dceru i svoji ženu
a řekni jim, jak moc je máš rád.
A odteď budou každej den v tvým životě prioritou.
Budou na prvním místě. Rozumíš mi?
- Ale… - Přísahej! Řekni, že to uděláš!
Ale…
Co oni?
Nemůžu ten stroj vypnout.
Však víš, čeho jsou schopní
a co provedou naší rodině, když to vypnu.
Nebudeš mít co ztratit,
když ten stroj teď hned nevypneš.
Bože můj. Zemětřesení.
Už to začalo. Konec světa.
Bože. Co jsme to provedli?
Tak už ten stroj konečně vypni.
Prosím, dej nám všem druhou šanci.
Ty jo. Nebe… se otevírá. Bože můj.
A ty barvy.
Vidíš je taky?
Mayday, mayday. Tady kapitán Perry. Máme vážně poškozený motor.
Tati, zazpíváš mi před spaním?
V noci 12. února 2015 budeš mít vážnou autonehodu.
- Běž pryč! - Otevři!
Ta chyba by se měla stát právě teď.
Za to může vesmír.
Viděl jsem, jak se rozpadá.
Jako by ji požírala nějaká neviditelná síla.
Jak mi může volat a zároveň být mrtvá u mě v náručí?
Co se to sakra děje?
To nedává smysl.
Jako by se mi tavily oči a nos.
Lámou se mi kosti.
- Byla to pravda. - Co?
Všechno.
Věříš na kouzla?
Znamená to, že jsi v nějakým jiným čase nebo místě nebo tak něco.
Ale až budu doma, vím, že tam budeš stát.
- Ahoj, zlato. - Ahoj!
Jak to jde? Jak se ti líbí v New Yorku?
Je to dost nuda. Počkat, co to vystoupení?
- Zrušil jsem ho. - Co?
Stejně by to byla katastrofa.
Myslím, že mě ta moje manažerka chtěla akorát svést.
No konečně to vidíš taky.
Jo. Ale bylo to vzrušující, víš?
Dělám si legraci.
Počkat. Kde jsi?
Podívej se z okna.
Bože můj! Time, hrozně jsi mě vyděsil.
- Co? - Překvapení!
- Tys přijel? - Slíbil jsem to, ne?
Počkej. Už jdu.
Tak jo.
- Ahoj. - Šťastnej novej rok, zlato.
Šťastnej novej rok.
Překlad titulků: Karel Himmer