KELIAMŲJŲ METŲ MERGAITĖ
GRUODŽIO 30-OJI JAV ORO ERDVĖ
AZUSA / ITAKA
Gerai. Pamėginkime dar kartą.
Įsivaizduokite, jūs - traukinyje, kuris važiuoja tuneliu.
Dešinėje važiuoja paralelinis traukinys, identiškas jūsiškiui,
bet jis važiuoja viena sekunde priekyje.
Mūsų traukinio kairėje ir dešinėje važiuoja begalinis skaičius traukinių,
visi jie - šiek tiek toliau ateityje. Aišku?
O dabar įsivaizduokite, kad galite paskambinti į kitą traukinį,
pasikalbėti su identiška tikrovės versija,
tik praeity arba ateity.
Taip. Tai...
turbūt labai praverstų, kai kitą kartą lankysiuosi Las Vegase.
Ne. Atsiprašau, čia - daktaras Bermanas.
Pone, visatos struktūra
remiasi tuo, kad įvykiai visuose traukiniuose išlieka identiški.
Tarsi harmoningai vibruojančios garso bangos.
Taip. Deja,
visi šie skambučiai, kuriuos jums davėme perklausyti, sukėlė didelį chaosą.
Atsiprašau. Kas susitarė dėl šito skambučio?
Mege, vis dar girdi?
Pone, prie Finikso ką tik avariniu būdu nusileido lėktuvas.
Lėktuvo kapitonas teigia, kad mes - aš ir jūs - paskambinome jam.
Paskambinome iš ateities ir paprašėme sudaužyti lėktuvą.
Aš neskambinau jokiam avialinijų pilotui.
Ne, aš žinau. Aš taip pat su juo nekalbėjau.
Bent jau ne šita mano versija,
ne šitoje dimensijoje, ne šitame traukiny - kaip bepavadinsi.
Mums kalbantis, pone, visi to lėktuvo keleiviai važiuoja namo,
bendrauja su žmonėmis ir sukuria eksponentinį raibulių efektą.
Būtent. Mums gresia išnykimas, generole.
- Tai tik dienų klausimas. Gal valandų. - Gerai.
Gerai. Sustokime. Ko konkrečiai norite iš manęs?
Aš palaikau mokslą, bet man reikia kažko konkretesnio.
Manome, kad už šių įvykių stovi vyriausybė.
Gerai. Sunku patikėti, kad kalbate rimtai.
Klausykite, gal ir nedarote to tyčia,
bet, garbės žodis, jūsų veiksmai atveria tuos plyšius.
Kodėl taip manote, daktare?
Mano tėvas buvo mokslininkas,
jis dirbo federalinei vyriausybei 8-ajame dešimtmetyje.
Jis vadovavo keliems šnipinėjimo projektams Šaltojo karo metu,
visi jie buvo susiję su tarpdimensiniu bendravimu.
Tada jis nieko nepešė, bet akivaizdu, kad šiandien kažkam pavyko.
Kodėl tada nepasikalbate su tėvu?
Turbūt jis apie tai žino daug daugiau už mane.
Aš... Tai...
Palaukite, pone. Prašau. Turite mumis patikėti.
Klausykit. Girdžiu daugybę „gal“ ir „galbūt“.
Žiūriu pro langą, šviečia saulė, čiulba paukščiai,
o visata negriūna.
Bet, jei pamatysiu kokį nors sprogimą, pirmiausia skambinsiu jums.
Sutarta? Laimingų Naujųjų metų.
- Palaukite. - Palaukite.
Gerai pasikalbėjom.
Gerai. Žadėjai, kad jei nepavyks, paskambinsi jam.
Paskambinkime jam.
Ne. Aš jam neskambinsiu.
Prašau, pamiršk nesutarimus su tėtuku.
Nuo to priklauso pasaulio likimas.
Visų pirma, reikia turėti tėtį, su kuriuo galėtum nesutarti.
Gerai. Nemanau, kad nuo to priklauso.
Nežinau, kodėl turiu priminti,
kad dr. Robertas Vytingas yra nerealiai sumautas šiknius,
visą gyvenimą praleidęs laboratorijoje ir nieko nepasiekęs,
tiek elementarios tėvystės, tiek žmogiško padorumo prasme ir ne tik.
Pala. Vakar kalbėjome lygiai tą patį,
žodis į žodį, iškart po to, kai pasikalbėjome su generolu.
Mes ką tik pasikalbėjom su generolu.
- Kokia šiandien diena? - Trečiadienis.
Šūdas. Gerai, mes esame trikdyje. Dabar.
- Ką? - Čia - ketvirtadienis.
- Čia - Naujųjų išvakarės. - Jėzau. Prasti popieriai.
Gerai. Padiktuok jo numerį,
aš paskambinsiu tavo šlykščiam tėvui, gerai?
Gerai, tebūnie. Bet neminėk, kad mane pažįsti.
- O Dieve, Reičele. - Neminėk!
Klausau?
Sveiki. Skambinu ponui Vytingui.
Atleiskite.
Bankas perėmė jo nuosavybę prieš penkerius ar šešerius metus.
Ei! Baikit!
Aš jį mačiau tik trumpai, kai jį iškeldino.
Jis mane aprėkė ir iškoneveikė.
Taip, panašu į jį.
Gal galėtumėt... Gal žinote, kur jis išsikraustė?
Po kelių savaičių mačiau jį,
miegantį gatvėje.
Ką? Jis - benamis?
Tikriausiai. Nežinau.
Socialinės tarnybos departamentas. Kuo galiu padėti?
Sveiki. Ieškome Roberto Vytingo.
Prieš keletą metų jį iškeldino iš namų Riversaide.
Gerai. Jūs - draugė? Mylimoji?
Mylimoji? Ne. Ne, aš tik jo dukra.
Gerai. Kalbate apie Robertą M. Vytingą?
- Taip. - Taip. Taip, tai jis.
Atsiprašau, deja, ponas Vytingas mirė šių metų sausio pabaigoje.
Labai užjaučiu.
Ar jis mirė gatvėje?
Ne. Jis buvo registruotas Azusoje, senelių namuose „Saulėtas slėnis“.
Aišku. Gerai. Ačiū.
Nėra už ką. Gero savaitgalio.
Palaukit. „Gero savaitgalio“.
Ar neturėtumėte linkėti laimingų Naujųjų metų?
Prieš du mėnesius būčiau palinkėjęs.
- Jis - ateityje. - Nesupratau?
Tai reiškia, kad tavo tėvas dar gali būti gyvas.
Žinau. Puiku.
Tai yra, žinoma, taip. Gerai.
Gerai. Ačiū, pone. Viso.
Gerai. Paskambinsiu į senelių namus „Saulės slėnis“.
Ne. Palauk.
Reičele?
Aš manau... Manau, aš jam paskambinsiu.
Gerai. Tikrai?
Taip. Nežinau. Aš...
Ką tik išgirdau, kad jis numirė ir aš... Niekis. Nesvarbu. Aš jam paskambinsiu.
Gerai. Taip. Tik paklausk, kas pratęsė jo darbą.
Turi būti aparatas arba antena,
kas nors, ką galima išjungti ir sustabdyti šitą katastrofą.
Taip. Tikiuosi. O Dieve. Gerai. Paskambinsiu tam niekšui.
Ką gi, sėkmės.
Senelių namai „Saulės slėnis“. Su kuo kalbu?
Čia... Mano vardas - Reičelė, Reičelė Vyting.
Ieškau savo tėvo, Roberto Vytingo.
Daktaro Vytingo?
Taip. To paties.
Net nežinojau, kad jis turi giminaičių.
Taip, esu tik aš.
Ir mes nelabai artimi.
Apgailestauju,
bet negalėsiu jūsų sujungti, jei neįsitikinsiu, kad tikrai jį pažįstat.
Kodėl?
Dėl sukčių. Jie bando pasinaudoti senjorais.
Aš ne... Taip, nesu sukčiuvienė.
Tai kodėl nesu anksčiau jūsų čia mačiusi?
Dr. Vytingo niekas niekada nelankė.
Na, aš...
Nežinojau, kur jis buvo, ponia. Ir...
- Nežinojote, kur buvo jūsų tėvas? - Ne, nežinojau.
Aišku. Kaip matau, esate metų dukra.
Klausykit, nežinojau, nes jis - savanaudis šiknius,
kuris nemylėjo nieko, išskyrus save ir savo darbą, aišku?
Niekam jis nerūpi ir todėl mirs ten vienas. Netrukus.
Gerai. Turbūt jūs - ne apgavikė.
Labai panašu į jį. Gerai, sujungsiu. Palaukit.
Tikra nesą... Klausau?
- Labas. - Klausau. Kalbėkit.
Labas. Aš - Reičelė. Aš...
Reičelė. Nepažįstu jokių Reičelių. Viso.
Noriu pažiūrėti rungtynes, aišku?
Tai aš. Reičelė.
Skambinu tau, nes man reikia...
Man reikia tavo pagalbos.
- Reičelė? - Taip.
Mano dukra? Reičelė? Mano gražuolė Reičelė?
Skambini paklausti, kaip laikosi tavo senukas?
Turbūt paprašysi, kad nusiųsčiau kur nors pinigų, ar ne?
Taip, nepasimausiu dar kartą, suknista sukčiuviene. Padėk ragelį!
O Dieve. Gerai, paklausyk.
Aš esu Reičelė, mes vienas kito nekenčiam, aišku?
Kai paskutinį kartą kalbėjomės, pasakei, kad mano tyrimas - laiko gaišimas, niekai,
nes tau atrodo, kad moterys nėra padariusios reikšmingų atradimų
fizikos pasaulyje.
Todėl galvoti, kad aš tapčiau išimtimi yra statistiškai klaidinga.
Aš taip pasakiau, nes tai yra tiesa.
Ne, netiesa.
Kiuri, Marija Gepert-Majer, Strikland, Gėz. Ką pasakysi apie jas?
Gerai. Tiek to. Keturios.
Keturios Nobelio premijos iš, kiek ten,
daugiau nei šimto, atitekusių vyrams.
Turiu galvoje, aš vis tiek sakyčiau, kad tai - statistiškai klaidinga.
O Dieve. Gerai. Taip.
Tavo manymu, pasiekimai šioje srityje vertinami Nobelio premijomis? Šūdas.
Žinai, ką? Dieve, ką aš darau?
- Veltui švaistai laiką. - Taip, tiesa.
Nes laiko beveik neliko. Atėjo pasaulio pabaiga. Šiandien.
Pasauliai neturi pabaigos.
Žmonės miršta. Rūšys išnyksta. Bet pasauliai gyvuoja toliau.
Noriu pasakyti, kad mes visi mirsime.
Tai faktas. Ką dar naujo pasakysi?
O Dieve. Kodėl turi būti toks...
Gerai.
Kažkas paėmė tavo tarpdimensinio bendravimo tyrimą
ir užbaigė tavo darbą,
atvėrė linijas laike ir sukūrė visišką chaosą.
Balansuojame ant prarajos krašto.
Tai paprasčiausiai neįmanoma.
Tyrimas pasiekė aklavietę. Jei aš negalėjau jo baigti, niekas negalėjo.
- Klysti. - Ne! Galiu toliau žiūrėti rungtynes?
Paklausyk! Aš ne...
Minutėlę. Kokias rungtynes žiūri?
„Dodgers“ žaidžia prieš „Astros“. Tai vadinama beisbolu.
Gerai. Vadinasi, tu esi praeityje prieš du mėnesius.
- Prašyčiau. - Čia - Naujųjų metų išvakarės.
- Gal baigsi pliaukšti niekus? - Pala. Patylėk. Bandau įsiklausyti.
Gerai.
Tai - devintasis padavimas. Tai reiškia...
...kad Altuvė tuoj apibėgs dvi bazes. Apgailestauju, tavo komanda pralaimės.
Taip. Altuvė...
Apgailestauju, panele iš ateities,
bet akivaizdu, kad neišmanai apie beisbolą,
nes šitas netikša Altuvė nepataikytų...
Jei jis liks ten, gali būti...
- ...viskas! - Ką?
Tai pergalė...
To negali... Ne.
Mažius, Chosė Altuvė, baigia žaidimą apibėgęs visas bazes.
Tavo tyrimas neatvedė į aklavietę.
Turiu sužinoti, kas paveldėjo tavo projektą,
ir turiu paprašyti to žmogaus liautis daryti tai, ką daro.
Alio? Tu dar girdi?
Niekas nepaveldėjo mano projekto.
Tačiau aš sukūriau aparatą,
kuris galimai visa tai sukėlė.
Gerai. Kur jis?
- Ne „kur“. - Kaip suprasti?
Ką pasakė Einšteinas, kai mirė jo draugas Beso?
O Dieve. Mes tikrai neturim tam laiko!
Jis pasakė: „Dabar jis išėjo iš šio keisto pasaulio
truputį anksčiau už mane.
Tai nieko nereiškia.
Žmonės kaip mes, tikintys fizika,
žino, kad skirtumas tarp praeities, dabarties ir ateities...“
„Tėra įkyri iliuzija.“
Tik iliuzija. Būtent.
- Svarbu, ne kur. - Svarbu, kada.
O Dieve. Tau pavyko.
Man pavyko. Pavyko.
Tik tada to nežinojau. Įjungiau aparatą, bet nieko nenutiko.
Taip, bet nutiko. Jis veikia mus iš praeities.
Žinai, įvedžiau specialią liniją. Vis dar atsimenu telefono numerį.
Dieve. Viena mano versija dabar, 1978-aisiais,
sėdi susmukusi prie stalo ir galvoja, kad yra visiškas nevykėlis,
laukia, kol suskambės telefonas.
Sveikinu. Tavo aparatas suveikė.
Kalbu ne tik apie darbą.
Kalbu apie tave.
Niekas kitas nesuprato, kas vyksta, bet tu supratai.
Tai - fantastiškas pasiekimas.
Man ir su tavimi pasisekė.
Patikėk, nepasisekė.
Nesu vienas iš tavo eksperimentų. Negali savintis mano pasiekimų.
Aš esu žmogus. Žmogus, kuriam labai daug kartų reikėjo tėvo!
Tu mane labai nuvylei.
Nuvyliau.
Žinau. Ir aš...
Atsiprašau.
Atsiprašau, kad palikau tave ir tavo motiną.
Labai dėl visko atsiprašau.
Gal gali man atleisti?
Ne. Neatleisiu.
Tiesiog tam jau vėlu. Viskam per vėlu.
Suprantu.
Kas bus dabar?
Pirmiausia išnyks gravitacijos laukas.
Pakilsime ir nusklęsime.
- Sakyčiau, nebloga mirtis. - Taip.
Tada nušvis savotiška pašvaistė.
Žinai, danguje nušvis spalvos.
O Dieve.
Tada bus tik du galimi keliai.
Keliai? Kokie keliai?
Labiausiai tikėtina,
viskas pražus akimirksniu.
O koks kitas?
Visata persikraus ir pasitaisys.
Žmonės gyvens kaip gyvenę ir net nežinos, kas nutiko.
Bet to nenutiks, nebent manoji 1978-ųjų versija išjungs tą aparatą.
Taip, to nenutiks.
Aš maniau, kad mes su tavim niekad nebesikalbėsim.
Ir kad mirsiu vienas.
Tačiau, prašau, plepame apie mokslą prieš pasaulio pabaigą.
Taip. Nuostabu.
Reičele, gal galėtum priminti, kada tavo gimtadienis?
Ką? Nežinai, kada mano gimtadienis?
Man visada buvo sunku įsiminti datas.
Vasario 29-ąją.
Vasario... Na, žinoma.
Tu - mano keliamųjų metų mažylė, pameni?
O dabar atsiprašysiu, Reičele,
turiu paskambinti.
Paskambinti?
Suprantu, kodėl manęs nekenti.
Santykiai kartais sugenda nepataisomai.
Mums taip ir nutiko.
Tačiau pasaulio likimą dar galima išgelbėti.
Todėl noriu tik pasakyti tau, Reičele, kad aš...
Aš...
Noriu pasakyti tau, kad... myliu tave.
Ir didžiuojuosi tavimi, mano keliamųjų metų mergaite.
- Viso. - Palauk, tėti?
Tėti?
Aš irgi tave myliu.
Klausau?
Suveikė.
Kas čia?
Aš esu tu.
Įrodyk. Koks kodas?
0229. Mūsų dukters gimtadienis.
Mūsų aparatas... Jis veikia.
Aš - ateityje, po 40-ies metų.
Jis suveikė! Aš žinojau!
O Dieve. Tai viską keičia.
Man pavyko! Žinojau.
Baik. Ničnieko nepadarei.
Aš... Ką? Kaip suprasti?
Man - 86-eri.
Netrukus mirsiu vienas senelių namuose, be skatiko kišenėj, be draugų,
o dukra manęs nekenčia.
Tai ką būtent mes nuveikėme?
Aš...
Klausyk, apgailestauju, bet tai... Man sunku viską suvirškinti.
Išjunk aparatą ir grįžk namo.
Apkabink savo dukrą, apkabink žmoną,
pasakyk joms... Pasakyk, kaip stipriai jas myli.
Ir nuo šiol
žiūrėk, kad jos būtų svarbiausios visą likusį tavo gyvenimą.
Niekas neturi būti svarbiau už jas. Supranti mane?
- Aš... - Pasakyk, kad taip padarysi!
Bet...
O kaip jie?
Negaliu išjungti aparato.
Turiu galvoje, juk tu žinai, ką jie gali,
ką jie padarys mūsų šeimai, jei aš jį išjungsiu.
Nebus šeimos, kurios galėtum netekti,
jei tučtuojau neišjungsi to aparato.
O Dieve. Žemės drebėjimas.
Prasidėjo. Viso ko pabaiga.
O Dieve. Ką mes padarėme?
Išjunk pagaliau tą aparatą.
Prašau. Suteik mums visiems antrą progą.
Dangus... Jis veriasi. O Dieve.
Spalvos.
Matai jas?
Padėkite. Čia - kapitonas Peris. Variklis smarkiai apgadintas.
Tėveli, padainuosi man šįvakar?
2015-ųjų vasario 12 d. vakarą
pateksi į siaubingą avariją.
- Išeik! - Atidaryk duris!
Trikdis turėtų prasidėti dabar.
Tai - visatos darbas.
Mačiau, kaip ji išsisklaidė,
tarsi ją gyvą valgytų nematoma jėga.
Kaip ji gali man skambinti tuo pat metu gulėti negyva mano glėby?
Kas per velniava čia vyksta?
Tokia, kurios negali suprasti.
Jaučiu, kad mano akys ir nosis lydosi.
Kaulai lūžinėja.
- Tai buvo tiesa. - Kas - tiesa?
Viskas.
Ar tiki, kad pasaulyje egzistuoja magija, Patrikai?
Kad ir kur esi, tai kitas laikas, vieta ar panašiai.
Bet kai grįšiu namo, žinau, kad ten būsi tik tu.
- Labas, brangusis. - Labas!
Kaip sekasi? Kaip Niujorkas?
Gana nuobodu. Pala, kaip pasirodymas?
- Aš jį atšaukiau. - Ką?
Vis tiek būtų buvusi katastrofa.
Manau, kad vadybininkė paprasčiausiai norėjo su manim permiegoti. Tai...
Pagaliau. Supratai.
Taip. Aš... Tai buvo gana smagu, bet...
Ne, juokauju.
Palauk. Kur tu?
Pažiūrėk pro langą.
O Dieve! Timai, velniškai mane išgąsdinai.
- Ką? - Staigmena!
- Atvažiavai? - Argi nežadėjau atvažiuoti?
Palauk, ateinu.
Gerai.
- Labas. - Linksmų Naujųjų metų, mažute.
Linksmų Naujųjų metų.
Subtitrus vertė: Sandra Siaurodinė