Дзвінки
ВИСОКОСНА ДОНЕЧКА
30 ГРУДНЯ ПОВІТРЯНИЙ ПРОСТІР США
АЗУСА / ІТАКА
Спробуймо ще раз.
Уявіть, що ви на потязі їдете через тунель.
Справа, паралельно до вас, їде ідентичний потяг,
який зміщений у часі на секунду вперед.
Нескінченна кількість потягів їде справа й зліва від вас,
усі зміщені вперед у часі. Розумієте?
Уявіть, що ви можете подзвонити в інший потяг,
в ідентичну версію реальності
в минулому чи в майбутньому.
Це було б…
дуже корисно, коли я знову приїду у Веґас.
Ні, ні. Даруйте. Це доктор Бурман.
Тканина нашого всесвіту
тримається на тому, що події в цих потягах лишаються ідентичними.
Вони резонують, як звукові хвилі.
Саме так. На жаль,
дзвінки, які ми щойно вмикали, створили чималий хаос.
Хто влаштував цей дзвінок?
Меґґі, ти ще на лінії?
Сер, літак щойно зробив аварійну посадку біля Фінікса.
Капітан заявляє, що ми з вами йому дзвонили.
Дзвонили з майбутнього й просили розбити літак.
Я ніяким пілотам не дзвонив.
Знаю. Я теж з ним не говорила.
Принаймні версія мене
в цьому вимірі – чи на цьому потязі – як вам зручніше.
Поки ми говоримо, пасажири літака їдуть додому,
спілкуються з іншими й хвиля експоненційно росте.
Саме так. Генерале, нам загрожує зникнення.
-У нас лічені дні. Може, години. -Ясно.
Ясно. Зупиніться. Що вам від мене потрібно?
Я вірю в науку, але мені потрібна конкретика.
Ми вважаємо, що за цим стоїть уряд.
Мені важко сприймати цей дзвінок серйозно.
Можливо, ви робите це ненавмисно,
але я впевнена, що ці розриви з'явилися через вас.
Чому ви так думаєте?
Мій батько був науковцем
і працював на федеральний уряд у 70-х.
В часи холодної війни він вів шпигунські проєкти,
пов'язані з міжвимірною комунікацією.
Його спроби були безуспішні, але, вочевидь, тепер комусь вдалося.
То поговоріть про це з батьком.
Мабуть, він знає більше, ніж я.
Я... Це...
Сер, прошу, поставтеся до цього серйозно.
Слухайте. Я чую багато «може» й «мабуть».
За вікном світить сонце й щебечуть пташки,
а всесвіт не розвалюється на очах.
Якщо щось станеться, ви будете перші, кому я подзвоню.
Годиться? З Новим роком.
Заждіть.
Чудово.
Ти обіцяла: якщо не подіє, ти йому подзвониш.
Тому дзвони.
Ні. Не хочу.
Забудь про проблеми з татком.
На кону доля світу.
Якщо нема татка, то й проблем з ним немає.
Усе не зовсім так.
Мені нагадати,
що доктор Роберт Вітінґ – колосальний вилупок,
який жив у лабораторії й провалився у всьому,
зокрема в основах батьківства й людської гідності.
Стоп. Учора ми вели ідентичну розмову,
слово в слово, після дзвінка генералу.
Це було щойно.
-Який сьогодні день? -Середа.
От чорт. Ми потрапили в глюк.
-Що? -Уже четвер.
-Завтра Новий рік. -Боже, це погано.
Дай номер,
я сам подзвоню твоєму гівняному татові.
Добре. Але не кажи йому, що мене знаєш.
-Боже, Рейчел. -Не кажи!
Алло?
Добрий день. Я дзвоню містерові Вітінґу.
Мені жаль.
Банк забрав у нього будинок років п'ять чи шість тому.
Угамуйтеся!
Я бачила цього чоловіка лише раз, коли його виселяли.
Він кричав мені щось дуже образливе.
Схоже на нього.
Може, ви знаєте, де він тепер?
Я бачила, як він спав на вулиці
кілька тижнів потому.
Що? Він бездомний?
Можливо. Не знаю.
Департамент соціальних послуг. Чим вам допомогти?
Вітаю. Ми шукаємо Роберта Вітінґа.
Його виселили з дому в Ріверсайді.
Ви його подруга? Близька людина?
Близька людина? Ні, я лише його донька.
Зрозуміло. Ви шукаєте Роберта М. Вітінґа?
-Так. -Це він.
Мені жаль, але містер Вітінґ помер цього року, наприкінці січня.
Мені дуже жаль.
Він помер на вулиці?
Ні. Остання юридична адреса – геріатричний пансіонат «Санні Веллі».
Добре. Дякую.
Нема за що. Гарних вихідних.
Заждіть. «Гарних вихідних».
Хіба зараз не кажуть: «З Новим роком»?
Новий рік був два місяці тому.
-Він у майбутньому. -Що?
Тобто твій батько ще живий.
Знаю. Це чудово.
Тобто, авжеж. Добре, що так.
Добре, дякую вам. Бувайте.
Я подзвоню в пансіонат «Санні Веллі».
Ні. Зажди.
Рейчел?
Я сама подзвоню.
Добре. Це точно?
Так. Не знаю. Я...
Я почула, що він помер і... Усе добре. Байдуже. Я подзвоню.
Добре. Запитай, хто продовжив його роботу.
Має бути якась машина чи антена,
яку слід від'єднати, щоб запобігти катастрофі.
Надіюся на це. О боже. Іду дзвонити падлюці.
Що ж, удачі.
«Санні Веллі». Як до вас звертатися?
Це... Мене звуть Рейчел Вітінґ.
Я шукаю свого батька Роберта Вітінґа.
Доктора Вітінґа?
Так. Це він.
Я не знала, що в нього є рідня.
Так, я його рідня.
Проте ми не дуже близькі.
Вибачте,
але я з'єднаю вас, лише якщо це точно ви.
Чому?
Шахраї дурять літніх людей.
Я не... Я не шахрайка.
Чому ж я раніше вас тут не бачила?
До доктора Вітінґа ніхто не приходить.
Ну, я...
Я не знала, де він, мем. І...
-Ви не знали, де ваш батько? -Не знала.
Ясно. Дочка року.
Він егоїстичний виродок,
який любив лише себе й свою роботу.
Тому всім на нього начхати, і він помре на самоті. Уже скоро.
Зрозуміла. То ви не шахрайка.
Це на нього схоже. Добре, я вас з'єднаю. Зачекайте.
Це нісен... Алло?
-Привіт. -Говоріть.
Привіт. Це Рейчел. Я...
Не знаю вас, Рейчел. Прощайте.
Я тут дивлюся гру.
Це я! Рейчел.
Я дзвоню, бо мені потрібна...
Потрібна твоя допомога.
-Рейчел? -Так.
Моя доня? Рейчел? Моя красуня Рейчел?
Дзвонить своєму старому батькові?
Просить переслати їй гроші?
Я більше не піддамся на цей тупий обман. Злазь з телефону!
О боже. Послухай.
Я Рейчел, і ми одне одного ненавидимо.
В останній розмові ти сказав, що мої дослідження – лише трата часу,
бо жінки ніколи не робили важливих відкриттів
у царині фізики.
Тож вважати, що я стану винятком – дурість з погляду статистики.
Я це сказав, бо так і є.
Неправда.
Кюрі, Ґепперт Маєр, Стікленд, Ґез. Що скажеш про них?
Добре, нехай. Чотири.
Чотири нобелівські лауреатки з фізики
серед сотні чоловіків.
Це все одно дурість з погляду статистики.
Боже. Добре.
То досягнення в чомусь вимірюються лише Нобелівською премією? Курва!
Знаєш що? Боже, що я роблю?
-Марнуєш свій час. -Знаю.
Бо часу залишилося мало. Скоро кінець світу.
Світи не закінчуються.
Люди гинуть. Види вимирають. А світ існує далі.
Мала на увазі, що ми вимремо.
Це факт. Розкажи мені щось нове.
О боже. Чому ти такий...
Добре.
Хтось продовжив твої дослідження з міжвимірної комунікації,
завершив твою роботу,
а тому з'явилися тріщини в часі, і все поринає в хаос.
Переломний момент уже близько.
Це неможливо.
Дослідження не мало перспектив. Якщо я не зумів, то й інші не могли.
-Помиляєшся. -Ні! Можна мені додивитися гру?
Послухай! Я не...
Секунду. Яка це гра?
«Доджерс» проти «Астрос». Це називається бейсбол.
Зрозуміло. То ти на два місяці в минулому.
-Ой, прошу тебе. -Тут завтра Новий рік.
-Не мели дурниць. -Стоп. Тихо. Я слухаю.
Так.
Це... дев'ятий іннінґ. Тобто...
Альтуве зараз пробіжить дві бази. І твоя команда пограє.
Ага, авжеж. Альтуве...
Пробач, міс з майбутнього,
але ти нічого не тямиш у бейсболі,
бо цей дурник Альтуве не здатен...
Якщо долетить, то...
-кінець! -Що?
Перемогли...
Це не... Ні.
Переможний хоум-ран Хосе Альтуве.
Твоя робота не була безперспективна.
Скажи, кому передали проєкт,
бо його потрібно зупинити.
Алло? Ти ще тут?
Його нікому не передали.
Проте я створив машину,
яка могла це спричинити.
Добре. Де вона?
-Не «де». -Ти про що?
Що сказав Ейнштейн після смерті Бессо?
О боже. У нас мало часу!
Він сказав: «Він покинув цей дивний світ
трохи раніше за мене.
Проте це нічого не означає.
Ми, люди, які вірять у фізику,
знаємо, що різниця між минулим, теперішнім і майбутнім...»
«Лише дуже стійка ілюзія».
Лише ілюзія. Саме так.
-Важливо не «де». -А «коли».
О боже. Ти таки зумів.
Так.
Тоді я про це не знав. Я запустив машину, і нічого не сталося.
Неправда. Вона впливає на нас з минулого.
Я настроїв спеціальну лінію. Досі пам'ятаю номер.
Боже. Прямо зараз я в далекому 1978 році
схилив голову на стіл, вважаючи себе повним невдахою,
і чекаю на цей дзвінок.
Поздоровляю. Твоя машина таки працювала.
Я говорю не лише про свою роботу.
А й про тебе.
Лише ти помітила, що діється.
Це велике досягнення.
Навіть тебе я не підвів.
Повір, ще й як підвів.
Я не твій експеримент. Не претендуй на мої досягнення.
Я людина! Якій стільки разів потрібен був батько!
І ти мене сильно підвів.
Це так.
Знаю. Мені...
дуже жаль.
Мені жаль, що я покинув вас з матір'ю.
Мені дуже жаль.
Пробач мені, будь ласка.
Ні. Не пробачу.
Уже... надто пізно. Пізно для будь-чого.
Розумію.
То що тепер?
Спершу зникне гравітаційне поле.
Нас понесе геть.
-Гарний спосіб померти. -Ага.
Тоді з'явиться щось подібне на полярне сяйво.
Барвисте небо.
О боже.
Тоді залишиться два варіанти розвитку подій.
Два варіанти? Які?
Найімовірніший –
усе миттєво зникне.
А другий?
Усесвіт перезавантажиться, виправить помилки.
Люди житимуть далі, не підозрюючи, що сталося.
Та цьому можна запобігти, якщо я в 1978 році вимкну свою машину.
А це неможливо.
Ну, я думав, що ми з тобою більше не заговоримо.
Що я помру на самоті.
Проте кінець уже близько, а ми з тобою говоримо про науку.
Чудово.
Рейчел, нагадай, коли в тебе день народження?
Що? Ти не знаєш, коли в мене день народження?
У мене завжди була погана пам'ять на дати.
Двадцять дев'ятого лютого.
Люто... Авжеж.
Ти ж моя високосна донечка, пам'ятаєш?
Перепрошую, Рейчел,
але мені треба подзвонити.
Подзвонити?
Я знаю, чому ти мене ненавидиш.
Стосунки часом проходять точку неповернення.
Як... наші.
Проте долю світу ще можна змінити.
Рейчел, просто знай, що я...
я...
просто знай, що я люблю тебе.
Я пишаюся тобою, моя високосна донечко.
-Прощавай. -Тату?
Тату!
І я тебе люблю.
Алло?
Вона працює.
Це хто?
Я – це ти.
Доведи. Який код?
0229. День народження доньки.
Наша машина... працює.
Дзвоню з майбутнього, де я на сорок років старший.
Мені вдалося! Я так і знав!
О боже. Це все змінить.
Вдалося. Мені вдалося! Я так і знав.
Годі. Нічого тобі не вдалося.
Я... Що? Тобто?
Мені 86 років.
Я помру в геріатричному пансіонаті, без грошей і друзів,
а донька мене ненавидить.
Що доброго ми зробили?
Я...
Слухай, мені жаль... але треба все це переварити.
Вимкни машину і йти додому.
Обійми доньку, обійми дружину,
і скажи їм... як сильно їх любиш.
Віднині
ти завжди ставитимеш на перше місце їх.
Нічого іншого, крім них. Зрозумів мене?
-Я... -Скажи, що так і буде! Скажи!
Але...
Як же вони?
Не можна вимикати машину.
Ти знаєш, на що вони здатні,
що вони заподіють нашій сім'ї, якщо я її вимкну.
Якщо не вимкнеш...
тобі не буде кого втрачати.
О боже. Землетрус.
Почалося. Кінець усього живого.
О боже. Що ми накоїли?
Негайно вимкни машину.
Благаю. Дай нам усім другий шанс.
Ого. Небо... розверзлося. Боже.
Які барви.
Ти їх бачиш?
СОС. Це капітан Перрі, наш двигун серйозно пошкоджено.
Тату, заспіваєш сьогодні зі мною?
Увечері 12-го лютого 2015 року
ти потрапиш у страшну ДТП.
-Геть! -Відчини!
Глюк має статися прямо зараз.
Це зробив усесвіт.
Вона сама розпадалася,
наче її пожирала невидима сила.
Як вона мені дзвонить, якщо вона мертва у мене на руках?
Що це все означає?
Це все безглуздо.
Відчуття, ніби очі й ніс плавляться.
Кістки ламаються.
-Це правда. -Що саме?
Усе.
Ви вірите в чари?
Хоч би де ти зараз була – в іншому часі, місці чи що завгодно.
Та коли я повернуся додому, ти будеш там сама.
-Привіт. -Привіт!
Як життя? Як Нью-Йорк?
Нуднувато. Чекай, як твій виступ?
-Я його скасував. -Що?
Усе одно це була б катастрофа.
Менеджерка просто хотіла зі мною переспати. Це було...
Нарешті ти це побачив.
Так. Це було дуже захопливо,
Жартую.
Стоп, ти де?
Глянь у вікно.
О боже! Тім, ти так мене налякав.
-Що? -Сюрприз!
-Ти приїхав? -Я ж обіцяв.
Секунду, я вийду.
Добре.
-Гей. -З Новим роком, кохана.
З Новим роком.
Переклад субтитрів: Анастасія Жищинська