A MÁSKÉNT NEM JELÖLT DALOK MILES DAVIS ELŐADÁSÁBAN HALLHATÓK.
MILES SAJÁT SZAVAIT CARL LUMBLY TOLMÁCSOLJA.
A zene, mint egy átok, mindenhová elkísért.
Valami mindig zenélésre ösztönzött.
Ez a legfontosabb dolog az életemben: ezzel kelek és ezzel fekszem.
Mindig ott van.
Minden mást megelőz.
Az élet egyszerre kaland és kihívás.
Sosem vágytam nyugalomra, biztonságra.
Ilyen voltam egész életemben, végig hű maradtam önmagamhoz.
Az alkotáshoz elengedhetetlen az igény a változásra.
Az illinois-i Altonban születtem,
egy Mississippi-parti kisvárosban.
Innen East St. Louisba költöztünk.
East St. Louist és St. Louist egyszerű, vidéki emberek lakták,
főleg a környékről származó fehérek.
Igazi faragatlan,
velejükig rasszista tuskók.
Miles jómódban nőtt fel.
Az apja fogorvos volt.
Volt egy farmjuk is, marhát tartottak...
EAST ST. LOUIS-I LAKOS
...disznókat, ilyesmit.
A városi elithez tartoztak.
Ő volt a második leggazdagabb fekete Illionois-ban.
ÍRÓ
De Miles még a jogilag szentesített rasszizmus Amerikájában nőtt fel,
így hiába volt a pénz, az apja vagyona,
az sem jelentett védelmet a szegregáció és a fajgyűlölet ellen
egy East St. Louis-szerű helyen.
A 13. szülinapomra apámtól egy új trombitát kaptam.
Anyám azt szerette volna, ha hegedülök, de apám szava volt a döntő.
Ezen komoly vita tört ki köztük.
Állandóan marták egymást, kisgyerekkoromtól kezdve.
Az apja és az anyja folyton csak vitáztak és balhéztak egymással.
GYEREKKORI BARÁT
Azt hiszem, fiatal fiúként ő ehhez szokott hozzá.
Mindez mélyen beleivódott Milesba.
Az indulatosság, ez a fajta hozzáállás a nőkhöz.
Emlékszem, anyám mindenféle dolgot hozzávágott apámhoz,
mire ő feldühödött, és megütötte anyámat.
Kiverte néhány fogát.
Ez biztos hatással volt anyámra,
bár nem igazán tudom, miként.
Milest mindenki zseninek tartotta,
de egyúttal, azt hiszem...
különcnek is.
LINCOLN GIMNÁZIUM
Miles kijárt az erdőbe,
hallgatta az állatokat, a madarakat,
majd eljátszotta, amit hallott.
Mindent a maga módján csinált.
Miles karrierje fiatalon kezdődött,
Eddie Randle Blue Devils nevű zenekarának fúvósszekciójában.
Miles fiatal volt és alacsony...
ÍRÓ
...leesett róla a fellépéseken használt öltöny.
Eddie Randle zenekarának többi tagja munka mellett zenélt...
TÖRTÉNÉSZ
...így rövidesen a tinédzser Miles Davis lett a népszerű banda zenei vezetője.
Miles karrierjének fordulópontját az jelentette,
mikor érettségi utáni nyáron
meghívták zenélni Billy Eckstine zenekarába.
Charlie Parker és Dizzy Gillespie is ott játszott.
Ez a zenekar volt a kísérleti terep,
ahol a modern jazz jövője formálódott.
Életem legfantasztikusabb élménye, amihez nem kellett levetkőznöm,
a Dizzel és Birddel való első találkozás.
18 éves voltam.
Akkor és ott eldöntöttem, hogy New Yorkban,
az 52. utcában a helyem, az események középpontjában.
Walter Cronkite jelenti.
A háborús évek mindig új divathullámokat szülnek.
Ezek közül a legfurcsább az az őrület,
ami a jazz nevű zenebona körül alakult ki.
Ezt a különös zenét hibáztatják mindenért,
ideértve a rossz időt, és napjaink erkölcsi hanyatlását.
Az 52. utca volt a jazzklubok mekkája.
ZENÉSZ
Az utca mindkét oldalát ezek foglalták el.
Teljesen új volt számomra az, amit az 52. utcában játszottak.
Lementünk a klubokba, és áhítattal hallgattuk.
Az a zene ijesztően jó volt.
Hangszórókon át...
ZENÉSZ
...kinn is hallható volt a benti zene.
Akár az utcán állva is lehetett zenét hallgatni...
ÍRÓ
...míg nem jött a klub kidobóembere, és el nem hajtotta onnan az embert.
Miles beiratkozott a Juilliardra, mert zenét akart tanulni,
és mert az anyja is azt akarta, hogy képzett zeneművész legyen.
Miles nagyon komolyan vette a tanulást a Juilliardon,
tudta, milyen fontos dolgokat kaphat az egyetemtől.
Sok öreg azt hitte,
az iskolában arra tanítanak, hogy kell fehér módra zenélni,
és hogy az elmélet elsajátítása megöli az érzést a zenélésben.
Könyvtárba jártam,
nagy zeneszerzők kottáit kölcsönöztem ki.
Meg akartam ismerni a zene minden fajtáját.
Ugyanakkor tudta, hogy van zenei élet
a Juilliard falain kívül is.
Ezért hát nappal a Juilliardra járt,
éjjel pedig az 52. utcában lógott.
Az első New York-i hetemet Bird és Dizzy keresésével töltöttem.
Minden pénzem ráment, de hiába.
Aztán egy éjjel megszólalt egy hang mögöttem:
„Hé, Miles, úgy hallom, engem keresel.”
Megfordultam, és ott állt Bird.
A bebopzenészek elképesztően intelligensek voltak.
A bebop volt a zene Manhattan-terve.
ÍRÓ
A műfaj feltalálói komoly zenefizikusok voltak,
akik igyekeztek mindent kihozni ebből a zenéből.
Miles tehát belecsöppent a zenei kutatás-fejlesztés középpontjába.
A bebop fekete zene volt.
Feketék játszották, akik nem akartak az álfekete vándorszínházakra hasonlítani.
TÖRTÉNÉSZ
Semmi móka és kacagás,
vigyor, tánc és hasonlók. Semmi könnyed szórakoztatás.
Művészek akartak lenni, mint Sztravinszkij.
ZENÉSZ
Hamisítatlan, igazi zenészek.
Miles látta ezeket a jól öltözött figurákat.
Látta bennük a fennköltséget, a kifinomultságot és persze a nagyzolást.
Röviddel azután, hogy Miles beiratkozott a Juilliardra,
feltűnt a gimnáziumi szerelme, Irene,
közös gyermekükkel a karján, újra állapotosan.
Egyszer csak megjelent, ott állt a rohadt ajtó előtt.
Anyám küldte hozzám.
Az ő korában szinte lehetetlen kihívásnak próbált megfelelni.
Ott volt a családja, a gyerekek,
a Juilliard, ami sok időt igényelt attól, aki komolyan vette a tanulást,
és ott volt a zenére fordított idő, és a zene iránti elkötelezettség.
Előbb-utóbb valamin változtatni kellett.
A zene volt minden! Minden.
Szexis volt, érzéki. Benne volt minden, a hatalom,
humor, minden.
És ő nem lehetett a részese.
Valamit háttérbe kellett szorítania.
Egy nap a tanárunk azt mondta, hogy a blues gyökereit
a rabszolgák elnyomásában, a rabszolgaságban kell keresni...
ZENÉSZ
...a sírásban, a jajgatásban,
ebből lett a láncra vert emberek blueszenéje.
Miles hátul ült a teremben, és jelentkezett a tanárnő beszéde közben.
A tanárnő felszólította, mire Miles azt mondta:
„Maga egy átkozott hazudozó!”
Majd kisétált a teremből.
Mindössze pár hónap elteltével Miles már Birddel lógott,
együtt zenélt vele.
Tényleg befutott,
szinte azonnal.
Minden este Birddel állt színpadra.
Bird játszotta a fő témát, őt pedig magára hagyta.
Azt mondta, minden este hányt,
annyira feszültnek és megalázottnak érezte magát.
A többi zenész bármikor lenyomta őt a játékban,
de ő kitalált valami mást.
Olyan stílust dolgozott ki, ami tükrözi az egyéniségét.
Tiszta hangok, lírai hangzás...
ZENETUDÓS
Ez ő. Az ő egyedi, organikus hangzása.
Miles ekkor találkozott Gil Evansszel, akivel a kölcsönös tisztelet,
és a zene iránti közös elkötelezettség
egy életen át összekötötte.
Szerettem, ahogy Gil dalokat írt, ő pedig azt, ahogy én játszottam.
Egyformán hallottuk a hangokat.
A '40-es évek végén együtt dolgoztak egy projekten,
Birth Of The Cool címmel.
Egy kilenc hangszerre írt darab, vagyis nonett volt,
modern komolyzenei témák és jazz ötvözete.
És most, hölgyeim és uraim, íme a modern zene egy új szelete:
„Impressions in Modern Music”, a nagyszerű Miles Davis
és új zenekara előadásában.
Kifejezetten elmélyült hallgatásra szánt koncertdarabot akartak,
amiből nagyon is tudatosan hagyták ki az erőteljes lendületet,
és az 52. utca pezsgését.
De főként az újítás volt a cél,
hogy új színekkel gazdagítsák a jazz palettáját.
És azt hiszem, Miles tudatában volt annak, hogy a zene csak úgy fejlődhet,
ha addig ismeretlen terepre merészkedik.
Az európai civilizáció szíve ismét erőteljesen dobog.
Párizs immár szabad.
Vége a nácik négy éves uralmának Párizs felett.
A város ismét „a fény városa”.
Rendkívüli időszak volt ez Franciaország életében.
SZÍNÉSZNŐ
Rendkívüli.
A háború vége felett érzett eufória uralkodott mindenhol.
Az atombomba és a francia felszabadulás világrengető volt.
A háború utáni Európa és Franciaország nem volt már a régi...
ÍRÓ
...és ehhez az új korszakhoz új hang dukált.
Ez volt a jazz.
Tadd Dameront és a Miles Davis Quintettet hallják.
Íme Miles Davis.
Ekkor utaztam először külföldre.
Szerettem a párizsi életet, azt, ahogyan ott bántak velem.
Azt mondta, Franciaországban még az étel is finomabb.
Hogy Párizsban még a levegő is illatosabb.
Ez az élmény felvillanyozóan hatott rá.
A zene töltötte ki az életem.
Mindig a zene volt a legfontosabb, nem volt időm románcokra...
amíg meg nem ismertem Juliette Grécót.
Első alkalommal profilból láttam Milest, egy koncerten.
Rendkívüli volt. Gyönyörű. Egy esztétikai élmény.
Ma is gyenge az angoltudásom,
akkoriban pedig egyenesen borzalmas volt, de...
valahogy megértettük egymást.
Egy csoda volt.
A szerelem csodája.
Juliette-tel a Szajna partján sétálgattunk,
fogtuk egymás kezét, néztük egymást, és csókolóztunk vég nélkül.
Fontos volt nekem Irene,
de soha életemben nem éreztem még így senki iránt.
Juliette bemutatta őt más művészeknek, értelmiségieknek, filozófusoknak,
a korszak legnagyobb gondolkodóinak.
Akkoriban a jazzt a művészet csúcsának tartották
a francia értelmiség és művészek köreiben.
Találkozott Pablo Picassóval,
Jean-Paul Sartre-ral...
A korszak legnagyobb géniuszai maguk közül valóként kezelték.
Párizsban Miles előtt az esélyek és lehetőségek egész tárháza tárult fel.
Megérezte, hogy ott mindenki önmaga lehet,
faji korlátok nélkül,
hogy a származása ott nem visszatartó erő,
épp ellenkezőleg, olyan tényező, ami segítheti a felemelkedését.
Párizsban értettem meg, hogy nem minden fehér egyforma,
hogy nem mindegyiküknek vannak előítéletei.
Csak pár hétig tartott,
de átélhettem a végtelen lehetőségek illúzióját.
Talán csoda történt.
Sartre megkérdezte Milest: „Miért nem veszed el Grécót?”
Ő azt felelte: „Mert szerelmes vagyok belé. Szeretem.”
Annyira szomorú voltam a hazatérés miatt,
hogy a visszaúton, a repülőn meg sem tudtam szólalni.
Nem tudtam, hogy az út ilyen hatással lesz rám.
Minden afroamerikai művész, aki járt külföldön,
kiábrándulásként élte meg az USA-ba való hazatérést.
Hisz az ország mit sem változott,
de az ember még kritikusabb szemmel nézi, mert már megtapasztalt valami mást.
Nagyon nehéz volt visszajönni,
átélni, amit a feketék a fehérek miatt elszenvednek ebben az országban.
Elvesztettem az önkontroll érzését,
úgy éreztem, nem én irányítom az életem, és kezdett szétcsúszni minden.
Szinte észrevétlenül váltam heroinfüggővé,
vagyis az életem a heroin megszerzéséről és belövéséről szólt egyfolytában.
Csak ezért éltem.
A karrierje hanyatlásnak indult.
Az emberek azt sem hitték, hogy túléli egyáltalán,
nemhogy azt, hogy egyszer újra sikeres zenész lesz belőle.
Volt egy kis klubom... Azt hiszem, Hartfordban.
Meghívtam a Symphony Sid All Starst.
Symphony Sid azt mondta: „Milesnak ne adj pénzt!”
Miles a legelső este odajött hozzám:
„George, adj öt dolcsit!” Erre én: „Miles, ne csináld már!”
JAZZKONCERTSZERVEZŐ
„George, csak két dollárt!
Ugyan már, Miles!
Ötven centet adj, George!
Figyelj, tudod...
George, adj egyetlen centet!”
Hát így ismertem meg Milest.
Egy New York-i klubban játszottunk,
és az apja eljött East St. Louisból.
Lejött a klubba, lerángatta Milest a színpadról,
még a hangszere is ott maradt, és így szólt: „Most hazamegyünk.”
Mint egy kisfiú, aki az apjával utazik.
Még sosem éreztem ilyet azelőtt,
és azt hiszem, azóta sem.
Hazafelé azt mondtam neki, hogy leszokom a drogról,
és csak pihenésre van szükségem.
De rövidesen ismét lőttem magam,
ráadásul az apámtól kölcsönkért pénzből.
Gyakran lehetett látni az éjszakában.
Bárhol összefuthatott vele az ember, úgy, hogy fel sem ismerte.
Előfordult, hogy a ruhái alapján azt hitte az ember...
EAST ST. LOUIS-I LAKOS
...hogy hajléktalan.
Supermannek akartuk őt látni.
De ez...
Ez nem így működik.
Nagyon utáltam látni, ahogy csúszik lefelé.
De én...
Erről nem akarok beszélni.
Kimentem apám millstadti farmjára.
Nagyon rosszul voltam.
Ha valaki akkor felajánlja, hogy ott azonnal megöl,
elfogadtam volna.
Ez hét-nyolc napig tartott.
Enni sem tudtam.
Aztán egyik pillanatról a másikra vége lett.
Vége.
Jobban lettem.
Tiszta voltam.
Egy fiatal, fehér srác indított egy új jazzkiadót Prestige néven.
Megkeresett, hogy rögzítsen velem egy lemezt.
Rájöttem, hogy innen csak felfelé vezet az út.
Elértem a mélypontot.
Fekete állampolgárként nem szállunk buszra...
- Mrs. Amerika... - A Dodgers őrület.
Emmett Tillt elkapták...
A hihetetlen új Motoramic Chevrolet.
A Betty Crocker sütiporok...
Disneyland, a világ legmesésebb királysága...
Egy New York-i klubban voltam. Miles is ott volt, a hátsó részen.
Kifelé menet Miles megállított: „Jazzfesztivált szervezel Newportba?”
Azt feleltem: „Igen, Miles.”
Mire ő: „Nélkülem nincs fesztivál.”
Azt kérdeztem: „Fel akarsz lépni?”
Azt felelte: „Nélkülem nincs fesztivál.”
„Rendben, felhívom az ügynököd” - mondtam.
Newport nyilvános meghallgatás volt.
A közönség soraiban ott ültek a Columbia Records vezetői.
Akkoriban a Columbia Records képviselte a lemezkiadás csúcsát.
Miles tudta, mit jelent ez.
Tudta, mit jelent számára.
Így minden olyan lehetőséget, mint a newporti volt,
kész volt határozottan megragadni.
Miles a hangszere tölcsérét közvetlenül a mikrofonhoz tette,
ezzel fenekestől felfordítva a jazz világát
és saját karrierjét egyaránt,
mert annak a dallamnak és Miles játékának szépsége
a bebopot mindenki számára befogadhatóvá tette.
Attól kezdve Miles zenéjét is feltehették szeretkezéshez.
Egy ballada eljátszásához bátorság kell.
Sokkal könnyebb elbújni egy köteg hangjegy mögé,
és a virtuozitással hencegni.
ZENÉSZ
Értik... Ja, uncsi, lapozzunk!
A legtöbb férfi fél sebezhetőnek mutatkozni.
Pedig a nők ezt szeretik a legjobban.
Azt hiszem, Miles elsőre ilyennek tűnik, tudják...
De aztán játszani kezd és mindenki...
Lefegyverző hatással van mindenkire.
Miles hangzása teljesen egyedi, a legelső hangjegytől kezdve.
Van benne valami...
öröm, szépség.
Végtelenül romantikus,
de közben cseppet sem érzelgős.
Bevallja nekünk a legféltettebb titkait,
egyenesen a szívünkhöz szól...
a lényünk legbelső részéhez.
Szeretnék úgy érezni, ahogy Miles játéka hangzik.
Miles úgy játszott,
ahogy egy eldobott kő végigpattog a víz felszínén.
ZENÉSZ
Csak futólag megérintette a víz fodrait.
Kihagyott egy-egy hangjegyet,
és ámulva nézték...
ZENÉSZ
...várva a folytatást.
A hangzása tiszta volt,
elegáns
és finom.
Zeneileg finom.
Miles képes volt úgy megszólaltatni egy hangot, egyetlenegyet,
hogy a pénzes szerencsejátékosok, akik lejöttek a klubba, azt mondták:
„Ez tetszik. Ez megért minden pénzt.” És készen álltak a távozásra.
Miles annyit mondott: „Bam!” Mire ők: „Igen, ez az!”
1956 februárjában vagy márciusában
el kellett távolíttatnom egy jóindulatú kinövést a gégémről.
Már zavart egy ideje.
Még beszélnem sem volt szabad, legalább tíz napig.
Eltelt egy hét, és Miles elég jó formában volt.
BARÁT
A második héten...
már nem bírta a némaságot.
Mindenkit lehordott mindennek.
És ennyi volt.
A hangja reszelőssé vált,
és nem jött rendbe többé.
Akkoriban senki sem tudott Miles műtétjéről...
BARÁT
...és az abból eredő hangproblémáiról.
Kiállt a színpadra,
és elmondta, azon a reszelős hangon,
mi lesz az aznapi repertoár,
de két-három mondat után
a közönségből sokan nevetni kezdtek rajta.
Miles megfordult,
ránézett a közönségre, azzal a különös arckifejezéssel,
majd távozott.
A zenekart képes voltam pusztán a tekintetemmel irányítani.
Ez történt olyankor, mikor hátat fordítottam a közönségnek.
Játék közben nem vesződhetek dumálással,
mert jó esetben a zene beszél hozzájuk.
George Avakian, a Columbia Records korábbi jazzproducere
exkluzív szerződést kínált nekem.
Mindenfélét felajánlott, így mondtam, hogy szívesen aláírok a Columbiához.
George Avakian adott Milesnak egy listát a teljesítendő követelményekről.
Tisztának kellett maradnia, állandó bandával kellett játszania,
és végül, szerződést kellett bontania a Prestige-zsel.
Eljátszom, és elmondom, mi jön utána.
Alapított egy új kvintettet, amiben John Coltrane volt a tenorszaxofonos,
majd elvitte a zenekart Rudy Van Gelder stúdiójába,
ahol egyik dallamot játszották a másik után...
TÖRTÉNÉSZ
...és mindössze pár nap alatt annyi zenét rögzítettek,
amivel teljesítette a Prestige-szerződést.
Szabad kezet adott a zenészeinek, azt mondta: „Tessék.
Játsszatok! Legyetek önmagatok!
Hagyom, hogy a zene éljen, lélegezzen, fejlődjön az érzéseink szerint.”
Miles csak igyekezett teljesíteni a vállalásait a lehető leggyorsabban,
de valójában a spontán jazz gyöngyszemeit hozta létre.
Két maratoni menetben három órányi zenét rögzítettek.
Ez a jazztörténelem egyik legnagyobb hőstette.
A Milesszal való megismerkedésem idején a Katherine Dunham Companyval játszottam.
Rengeteg embert ismertem meg akkoriban...
EURÓPA TÁNCOLÓ BABÁJA
...a szórakoztatóiparban.
Felléptem Párizsban, Berlinben, mindenhol.
Azt mondták, az enyémek a szakma legszebb lábai.
Hugh O'Brian randizni hívott,
Rory Calhoun pedig Las Vegasba akart vinni.
Istenem!
TÁNCOS
Az a rengeteg férfi...
Táncosként tényleg kellemes látvány voltam a színpadon,
és gondolom, ők mind jobban meg akartak ismerni.
Akkoriban nem sokat tudtam a jazzről.
Inkább Johnny Mathist hallgattam.
A Ciro's-ban léptem fel,
és Miles látta az előadást.
Azonnal megigéztem,
ahogy mindenki mást is.
De számomra ő is csak egy újabb férfi volt,
aki Francesre vágyott.
Sammy Davis Jr. felkért, hogy lépjek fel egy új darabjában, a Mr. Wonderful-ban.
Egy nap épp a próbára tartottam,
és Miles is épp arra sétált.
Egymásra néztünk, ő a szemembe nézett, és azt mondta:
„Végre megtaláltalak, és többé nem engedlek el.”
És ezek után összeköltöztünk.
Frances Taylor igazi múzsa volt, inspirálóan hatott rá.
Ő hatott rá a legösztönzőbben valamennyi partnere közül.
Vele élt együtt a legtovább.
Ő jelentette számára a biztos hátteret és a szerelmet akkoriban,
mikor a legnépszerűbb és legúttörőbb zenéit írta.
Párizsba kellett utaznia,
de a zenéje velem maradt.
Beleszerettem abba a hangzásba.
Megérintett.
Lejátszottam újra és újra.
Így ismerkedtem meg a zenéjével.
1956-ban, miután Miles megérkezett Európába,
próbát akartunk tartani...
ZONGORISTA
...mert még sosem játszott európai ritmusszekcióval.
Még csak nem is köszönt nekünk.
Egyáltalán nem mosolygott.
Nem szólt semmit, csak elkezdett játszani.
Azonnal követtem, mert ismertük a zenéjét.
A rajongói voltunk.
Gyakran elgondolkodom, mi lett volna,
ha azt mondjuk neki: „Elnézést, mi az, amit játszik?
Ezt nem ismerjük.”
Szerintem nem tetszett volna neki, de mi játszottunk,
ő pedig annyit mondott: „Rendben.” Ennyi volt.
Fel voltunk véve.
Szeretlek.
Nem hagylak el, Julien.
Szeretlek.
A hangod nélkül elvesznék a csend földjén.
Ez nem túl vakmerő.
Miles éppen Párizsban volt, mikor Louis Malle befejezte a filmjét,
Felvonó a vérpadra címmel.
Ez valami vicc?
Malle nagyon fiatal volt,
a karrierje kezdetén járt.
Pénzt?
Másfajta mozit akart,
megreformálni a filmkészítést,
valódi emberekkel, valódi díszletek közt forgatni.
Megkereste Milest az ötlettel,
hogy írja meg ő a film zenéjét, jazzt, természetesen.
Korábban a filmzenék készítéséhez
behívtak legalább 30 zenészt,
hegedűst, ütősöket, fúvósokat, satöbbi,
majd jött a karmester: „Készen vannak? Hár', négy és... ”
A zeneszerzők pontosan tudták, milyen hosszú egy-egy jelenet.
Két perc negyven másodperc, ilyesmi.
Miles teljesen más volt.
Miles nem írt zenét.
Ő eljátszotta a zenét,
ott, azonnal, míg a vásznon ment a film.
Improvizált, a képsorokra reagáló hangokat rögtönzött.
Az, hogy játék közben a filmet is láttuk,
nagyon fontos volt, mert maga Miles vált Jeanne Moreau-vá.
Az ő zenéjén át éreztük Jeanne Moreau szenvedését.
Nagyon gyorsan rájöttünk,
hogy elképesztő dolog részesei vagyunk.
A film a zene miatt vált híressé.
Sokan a filmzenét hallották először,
és amiatt lettek kíváncsiak a filmre.
A Felvonó a vérpadra felvételei során
Miles új improvizációs megoldásokat tapasztalt ki.
Ezeket továbbfejlesztette az elkövetkező években.
Valami kezdetét vette ott,
a Felvonó a vérpadra zenéjének rögzítése közben a stúdióban.
Kérem, kezdje újra!
Ez az.
0-62-291.
- Kettes, első felvétel. - Egy perc!
Én érkeztem elsőnek, hogy összerakjam a dobokat.
Felállítottam a szerelésem,
és vártam, míg megérkeztek a többiek.
Miles csak pár jegyzetet hozott magával, még kotta sem volt nála.
Annyit mondott nekem: „Csak játssz swing ritmust!”
DOBOS
Ennyit kért. Swinget.
A Kind of Blue albumra nem írtam zenét.
Csak vázlataim voltam,
mert minél több spontaneitást akartam a játékban.
Tudtam, hogy a kiváló zenészek megbirkóznak a helyzettel,
képesek elszakadni a kottától és túlszárnyalni saját magukat is.
A „So what” első része...
Aztán Paul bejön a basszussal....
Ez volt az első felvétel, amit hallottam Milestól.
Apámnak megvolt a lemez, és belehallgattam.
Paul Chambers basszustémája rögtön megragadja az ember figyelmét.
A szentírást sem kérdőjelezzük meg, nem?
ZENÉSZ
Nem kérdezzük, miért pont a Biblia a Biblia? Az, és kész.
Mitől lett a Kind of Blue az, ami? Csak azért, mert az a Kind of Blue,
a lemez, ami megváltoztatta a jazz hangzását.
Azt hittem, túl sok lett a cimbalom a „So What” elején.
Hangosabban szólt, mint ahogy akartam.
A végtelenségig csörög,
de pont átvezet a dallamhoz.
Mintha az lenne a főút,
amire a dallam többi része felhajt.
A Kind of Blue készítésekor Miles azt kérte a zenészektől,
hogy gondolják végig, milyen hangokat képesek kihozni a hangszerekből?
Azt mondta: „Van pár ötletem. Csináljuk!”
És élete hátralévő részében mindvégig ez maradt a munkamódszere.
A Kind of Blue albumon nem érződik egyből a szenvedélyessége,
de amikor a zenészek megnyílnak,
megmutatkozik, milyen ötletesek és zseniálisak,
és milyen gyújtó hatásúak.
A Kind of Blue valóban új utakon járt, mind a zenéről való gondolkodás,
mind a zenélés, mind a zene megközelítése terén.
Ami Coltrane-t illeti, ez az album volt számára az ajtó,
amin belépve rátalált önmagára.
Kevesen hallották meg a lehetőséget az ifjú John Coltrane-ben,
de Miles felkarolta és teret adott számára ahhoz,
hogy szeretett és megbecsült művésszé fejlődhessen.
Ezt az albumot a jazztől idegenkedők is szeretik.
Minden évtizedben felbukkannak új generációk,
akik a Kind of Blue hatására szerették meg a jazzt.
Több százszor újra lehet hallgatni, és mindig találunk rajta új mondanivalót.
Számomra ez a remekmű definíciója.
Nem hiszem, hogy Miles számított arra, hogy rekordot dönt,
hogy ez lesz a jazztörténelem legnagyobb példányszámban eladott lemeze.
Ha számított volna rá, akkor azonnal kért volna magának egy házat,
meg minimum két Ferrarit.
Teljesen megőrült volna.
Ha tudta volna, hogy ez lesz, biztos nem kímélte volna őket.
A Kind of Blue azonnal nagy siker lett.
Milesból ismert, népszerű sztárelőadó vált.
A Columbia-szerződés révén
minden eddiginél nagyobb közönséghez jutott el a zenéje Amerikában.
Feljutott a zene legnagyobb mestereinek szintjére.
Mindig csak az érzéseimet akartam kifejezni a zene útján.
A Columbia-szerződés több pénzt jelentett,
de mi baj azzal, ha rendesen megfizetik az ember munkáját?
A fekete férfi kora volt ez,
és ő meg akarta mutatni, hogy büszke önmagára.
Miles a sikeres fekete prototípusa volt, és ezt külsőségekben is ki akarta fejezni.
Miles Davis volt a menő férfi megtestesítője.
A mitológiai hős.
Ő lett a fekete Superman.
Ha megjelent egy új Miles-album,
azt vittük magunkkal mindenhová.
ZENÉSZ
Aki szerette Milest, az már pusztán ettől menőnek számított.
Miles szép cipőket hordott, gyors autókkal járt,
rajongtak érte a nők meg minden.
Így nem csak játszani akartuk vele, ő akartunk lenni.
ZENÉSZ
Megkérdeztem tőle: „Miles, mi lesz a gyerekeiddel,
mikor viszed el őket is magaddal?”
Azt felelte: „Ők csak jöjjenek taxival!”
Miles lett a megtestesítője egyfajta menő stílusnak,
kifinomultságnak,
férfiasságnak.
Ő képviselte a fekete férfit, akivel nem lehet szórakozni.
Menő, divatos, fenyegető, kifinomult és rendkívül jól öltözött.
Ez voltam én, és még sok minden más,
de mindent beleadva zenéltem egy remek bandával,
úgyhogy az elismerést nem kizárólag a lázadó imázsnak köszönhetem.
Beszédtéma lett a Miles Davis-talány.
Azt hiszem, Miles Davis bőrének sötét színe volt az,
amit ő nem teherként, hanem előnyként kezelt.
Merőben más volt,
mint ahogy akkoriban ezt a tévében vagy a filmvásznon ábrázolták.
Miles hatására ez a bőrszín menő lett, kívánatos.
A nyilvánosság előtt mindig nagyon elegánsan jelentem meg,
ahogyan Frances is.
Egy igazi fekete fickó, mint én, ezzel a lélegzetelállítóan szép nővel...
Elképesztő látvány voltunk!
Az emberek tátott szájjal bámultak minket.
Miles ruhákat vásárolt nekem, mert nekem...
Nos, ahogy közismert volt, remek lábaim voltam.
Ő is elegáns volt, és én is az voltam.
És persze Ferrarival jártunk mindenhova,
egyszóval kétség kívül eléggé menő páros voltunk.
Miles és Frances, a megállíthatatlanok.
Gyerekként...
UNOKATESTVÉR
...ha együtt láttam őket, azt gondoltam: „Hűha!”
Mindig elegánsak voltak, divatosak...
és szerelmesek.
Mint egy herceg és egy hercegnő.
Volt egy író barátom, George Frazier.
Ő talált egy kifejezést,
ami nagyon illett Milesra.
A kifejezés a bikákkal viaskodó spanyol matadorokhoz kapcsolódik.
Sokan képesek végezni a bikával,
páran izgalmas módon küzdenek vele,
de vannak, akik bemennek az arénába, és egy helyben állnak a köpennyel
míg a bika rájuk ront,
a közönség pedig lélegzet-visszafojtva figyel.
Ezekben a matadorokban van „duende”.
És Milesban megvolt a duende.
Miles olyan fickó volt, akinek megvolt a maga véleménye.
Ha kedvelt valakit, akkor kedvelte. Ha nem, akkor nem.
Ilyen fickó volt.
Ha valaki a kedveltjei közé tartozott, történhetett bármi, ez nem változott.
De akit nem bírt, annak kevés esélye volt, hogy megkedveltesse magát vele.
A legtöbb emberrel szemben kimért voltam.
De az, hogy nem engedtem közel magamhoz bárkit, csak egy önvédelmi eszköz volt,
ami sokáig remekül működött.
Elmentem...
ZENÉSZ
...a Village Vanguardba, ahol Miles játszott,
és megkérdeztem: „Mr. Davis, Archie Shepp a nevem,
megengedné, hogy beszálljak?”
Visszakérdezett: „Archie kicsoda?”
Azt feleltem: „Archie Shepp.”
Mire ő: „Kapd be!
Nem játszhatsz velem.”
Miles nem törődött mással.
Milesnak egyetlen ember számított, önmaga.
Milest nem érdekelte más.
Értik, mire gondolok? Nem érdekelték az emberek.
Hiszen ő volt Miles Davis.
A személyiségének voltak furcsa elemei.
Lobbanékony volt, antiszociális...
De sokszor ez a bizonytalanság, ezek a démonok
az alkotótevékenység alapját jelentik,
így a művészet a gyógyulás eszközévé válik.
A művészete révén megmutathatta a sebezhetőségét,
énjének egy olyan oldalát, ami a való életben láthatatlan maradt.
A Birdland klubban játszottunk.
Vége lett a szettnek, és Miles felment dohányozni.
Ott álltam a Birdland előtt, csuromvizesen,
mert forró, párás, fülledt augusztusi éjszaka volt.
Kikísértem egy csinos, fehér, Judy nevű lányt a taxihoz.
Erre egy fehér zsaru odajött hozzám, hogy húzzak el.
Miles visszakérdezett: „De miért? Épp dohányzom.
Odalenn dolgozom, csak feljöttem cigizni.” Ott volt mellette a tábla, rajta a neve.
Lebetűzte: „M-I-L-E-S. M-I-L-E-S. Miles.
ÍRÓ
Ez vagyok én. Maga kicsoda?”
Épp akkor jelent meg a Kind of Blue. Róla beszélt az egész város,
az ő neve virított a bejárat fölött.
Népszerűsége csúcsán volt.
A zsaru így felelt: „Akkor se állhat itt.” Mire Miles: „Márpedig nem mozdulok.”
Egyenesen az arcába néztem, határozottan, keményen...
és nem mozdultam.
Miles akkoriban nagyon jó formában volt,
úgyhogy a fickónak esélye sem nagyon volt ellene.
Aztán a semmiből felbukkant ez a fehér zsaru,
és bumm! Fejbe vágott.
Nem számítottam rá.
Felhívtak, hogy menjek be a rendőrségre.
Megláttam az arcát.
Rémisztő volt.
Sírva fakadtam.
Ez a fajta bánásmód nem lett volna meglepő East St. Louisban,
de New Yorkban igen,
hisz állítólag ez a világ leghaladóbb, legmenőbb városa.
Faji indíttatású támadás volt. Rasszista.
Az egész város fajgyűlölő volt, sőt, az egész világ, azt hiszem, szóval...
Mi más lett volna?
Nem tudok rá más magyarázatot.
Ez figyelmeztetett arra, hogy mindegy, mit ér el valaki,
mindegy, mennyire sikeres, gazdag, vagy elismert,
ez mind nem jelent védelmet
az Egyesült Államokban a rasszizmussal szemben.
A fenébe is, mintha...
mintha nem lenne kiút ebből.
Ez az eset örökre megváltoztatott.
Még keserűbb és cinikusabb lettem, mint azelőtt.
Gyakran bevillant neki ez az emlék. Olyankor kifakadt: „Azok a rohadt zsaruk!”
Teljesen másról beszéltünk, és a semmiből, váratlanul felidéződött benne az a fickó.
Az ilyesmit nem felejti el az ember, csak mert sikeres lett.
Amit fiatalon átélünk,
az velünk marad, életünk végéig.
A Miles Ahead albumon dolgozott együtt először Miles Davis és Gil Evans,
miután Miles a Columbiához szerződött.
Pont azért fogadta el a Columbia ajánlatát,
mert nekik volt pénzük és eszközeik arra, hogy ilyen projekteket tető alá hozzanak.
Gil és én zenei szempontból különleges páros voltunk.
Imádtam vele dolgozni, mert pedáns volt és kreatív,
és nyugodtan rábízhattam a hangszerelést.
Folyton a zongoránál ültünk.
HANGSZERELŐ
Ott ötleteltünk.
Imádtam az ő interpretációjában felvenni a dalokat,
és olyan magától értetődően ment.
Amikor a Miles Ahead megjelent,
a borítón egy vitorlás volt a vízen, fedélzetén egy fiatal, fehér fotómodellel.
Ez volt az eredeti borító.
Azt hiszem, az előkelő, nagyvilági életre akart utalni,
azzal a céllal, hogy az albumot szélesebb körben,
fehéreknek is el lehessen adni.
De Miles felment George Avakianhez és nekitámadt:
„Mit keres az a fehér ribanc az albumom borítóján?”
Rájött, mekkora hatalommal bír,
hiszen művészként hatalmas bevételt hozott a lemezkiadónak is,
így joggal követelt beleszólást a döntésekbe.
És az album következő kiadása már más borítóval jelent meg.
Ez alkalommal Miles volt a borítón.
A Miles Ahead volt az első abból a három fantasztikus anyagból,
amin Gil Evansszel és a 19 tagú zenekarral dolgozott.
A Miles Ahead után két évvel készült a Porgy and Bess.
Újabb két év elteltével...
Egy ideig Barcelonában voltam.
Mikor befejeztük az előadásokat,
flamencozenét hallgattunk és figyeltük a táncosokat.
Teljesen elvarázsolt.
Mondtam Milesnak, hogy szeretném, ha látná...
MILES FELESÉGE
...és átérezné ő is a flamencót, ahogy én. Tiltakozott, de végül belement.
Így elmentünk, hogy együtt élvezzük a flamencozenét és a táncot.
Mikor kijöttünk a színházból, mi...
egyenesen a Colony lemezboltba mentünk,
és megvette az összes flamencolemezt, ami csak volt.
A Sketches of Spain album felvételének legnehezebb része az volt,
amikor az énekhangot kellett trombitával helyettesítenem,
főleg az improvizatív részeken.
Nehéz volt az egyszerre örömteli és szomorú hangzást is elérni.
Ha egy ilyen dalt három-négyszer veszünk fel,
elveszik az érzés, amit elő akartunk hívni.
De úgy tűnt, működött.
Mindenki szerette az albumot.
- Volt egyszer egy hercegnő... - Te voltál a hercegnő?
Szerelmes lett.
Nehéz volt?
Nem, nagyon könnyű.
Hisz a herceg nagyon jóképű volt.
Ő volt az igazi.
Miles szerette a fülbemászó dallamokat.
Úgy érezte, ezeken a dallamokon keresztül megszólíthatja az embereket,
mondván: „Ezt a dallamot már jól ismertek.
Most megmutatom nektek, milyen gyönyörű lehet valójában.”
Fogott egy dalt, mint a „Someday My Prince Will Come”,
ami egy Disney-mese betétdala, majd megtöltötte érzelemmel, mélységgel,
és azt mondta: „Ez a feleségemnek, Francesnek szól.”
És kiérződött a játékából a szerelem és a törődés.
A Someday My Prince Will Come volt az első album,
aminek én voltam a borítóján.
Épp nem volt otthon,
én pedig elmentem a fotózásra.
Kétpercenként hívott, hogy tudja, mit viselek, hogy nézek ki.
Biztos akart lenni benne, hogy tökéletesen festek.
Én pedig tudtam, hogy így is van.
Egy kis anyajegyet festettem az arcomra, mert azt hittem, izgalmasan fest.
A Someday My Prince Will Come után kezdtem követelni,
hogy a Columbia fekete nőket tegyen a lemezeim borítójára.
Hiszen ez az én lemezem volt, és én Frances hercege voltam.
Így kerülhetett Frances a borítóra.
Kiállt a fekete nők szépsége mellett.
Azt üzente: „Ez az a szépség, amit én közvetítek,
a zenén, a hangszeren keresztül.”
Ez nagyon fontos üzenet volt.
De biztos, hogy ehhez kellett, hogy ilyen dögös neje legyen.
Mindenki szerepet akart a West Side Story-ban.
Jerome Robbins, Steve Sondheim munkája, úgy tűnt, óriási dobás lesz.
Legalább 300 lányt hallgattak meg.
Felmentem a színpadra, csettintettem az ujjaimmal és énekeltem.
Egy Ella Fitzgerald-dalt dúdoltam és Jerome Robbins,
sőt, mindenki megőrült tőle.
Bevettek a társulatba.
Akkoriban többet ittam, mint korábban,
és kokaint is szívtam.
Ez a páros igencsak ingerlékennyé teszi az embert.
Frances volt az egyetlen nő, akire féltékeny voltam.
A féltékenység, a drog és az ivás miatt úgy nézett rám, mintha őrült lennék.
És igaza volt.
Én persze azt hittem, normális vagyok és szupermenő.
Féltékeny típus volt, rám legalábbis.
Nem tudott mit kezdeni azzal, ami körbevett, sem az emberekkel,
sem a figyelemmel.
Eljött értem a színházba a Ferrarijával,
és azt mondta: „Azt akarom, hogy szállj ki a darabból.
A nőnek a férje mellett a helye.”
Ledermedtem.
De szerettem őt,
így azt tettem, amit kért.
Kiszálltam.
Elküldött a gyerekeiért,
Cheryl Annért, Gregoryért és a kicsi Milesért.
Végül legfeljebb a konyhában szerepelhettem.
New Yorkba mentem, Frances pedig beíratott az iskolába.
MILES LÁNYA
Onnantól kezdve suliba jártunk, majd hazamentünk, házit írtunk.
Ez nagy változás volt Francesnak.
Nem tudtam főzni, semmit, hiszen korábban folyton úton voltam.
Miles azt mondta:
„Figyelj,
csak nézz és utánozz engem!”
Megtanultam hát főzni.
Lent főzött a konyhában,
de rendszeres időközönként felment és eltűnt.
Később megkérdezte tőlem: „Emlékszel, mikor eltűntem odafent?”
Igennel feleltem.
Azt mondta: „Olyankor a tánccipőimet nézegettem.”
Mindig úgy tűnt, hogy titkol...
bizonyos érzéseket azzal kapcsolatban... ami lehetett volna belőle.
1965 áprilisában megműtötték a csípőmet.
A combcsontfejet először sípcsontszövettel pótolták,
de nem működött, így augusztusban újra megműtöttek.
Végig iszonyú fájdalmaim voltak.
Még többet ittam és fájdalomcsillapítókat szedtem.
Kokainból is egyre többet szívtam.
Gondolom, a depresszió miatt.
Féltékenység,
kokain,
fájdalomcsillapító,
skót whisky és tej. Ezeket keverte,
ahogy később megtudtam.
És...
ettől a keveréktől bekattan az ember.
Ez történt vele is.
Miles és én a Birdlandben voltunk egy este,
és ott volt Quincy Jones is.
Amikor aznap hazamentünk,
annyit mondtam Milesnak, hogy szerintem Quincy Jones jóképű.
És akkor hirtelen...
Gyorsan történt.
A padlón feküdtem és csillagokat láttam.
Ez volt a leghihetetlenebb dolog, ami valaha történt velem,
mert soha azelőtt nem ütöttek meg.
Ez volt az első,
de nem az utolsó alkalom,
sajnos.
Akkor még nem tudtam, hogy közel állok a váláshoz,
de...
ekkor ért véget.
Határozottan kijelenthetem:
Frances volt a legjobb feleség.
Rájöttem, milyen rosszul bántam vele, és erre ráment a házasságunk.
Ma már tudom, és azt kívánom, bár már akkor is tudtam volna.
Egyfolytában róla beszélt.
Még akkor is, mikor már rég nem voltak együtt,
négy-öt évvel a válásuk után is ilyeneket mondott:
„Látod azt a ruhát azon a lányon? Egyszer vettem egy ilyet Francesnek.”
Miután elhagytam,
hallottam, hogy Miles azt mondta, nagyon eltolta.
Azt is mondta:
„Szerencsés fráter az, aki őt meghódítja.”
Úgy hallottam, ezt mondta.
Igaza volt.
A bandámban töltött utolsó évében Coltrane elkezdett magának játszani.
Akkor történik ez, ha a zenekarból kiveszett a varázs,
és a tagok, akik örömmel zenéltek együtt, közömbössé válnak.
Ez a zenekar végét jelenti.
Hazudnék, ha azt mondanám, nem voltam szomorú,
mert szerettem ezzel a bandával zenélni,
és szerintem ez volt minden idők legjobb small bandje.
Mindenesetre a legjobb, amit addig hallottam.
Mindig új dolgok után kutattam a zenében,
új kihívásokat kerestem a zenei elképzeléseimhez.
Eljött az ideje, hogy valami mást csináljak.
Egy Half Note nevű helyen dolgoztam.
Miles bejött a szett közepén.
NAGYBŐGŐS
Sejtelmes volt a fekete köpenyben és kalapban.
Azt mondta: „Bőgőst keresek. Érdekel?”
Akkoriban Miles Davisnél nem volt menőbb ember a zeneiparban.
Csörgött a telefonom.
Hallottam a gitárt.
SZAXOFONOS
Valaki egy gitárt pengetett.
Aztán a hang azt mondta:
„Átkozott gitár, nem igaz?”
„Legyél nálam holnap fél kettőkor!”
ZONGORISTA
És letette.
Nem mutatkozott be,
nem adta meg se a címét, se a telefonszámát, semmit.
De Miles felhívott engem!
Küldött egy első osztályra szóló jegyet,
és a szabójával csináltatott nekem szmokingot.
Elrepültem Kaliforniába.
Miles, ezúttal mit játszol?
Milesnak torokgyulladása van. Valaki más?
Egyfajta bluest, értem. Íme, a Miles Davis Quintet!
Miles remek kvintettje a '60-as években
az improvizáció teljesen új módját alakította ki,
ami hihetetlen mértékű demokráciát tett lehetővé a zenében,
ahol bárki szabadon irányíthatja a dallamot.
Mindig fiatal, feltörekvő, ismeretlen hangokkal vette körbe magát.
Hagyta, hogy a zenekarban kialakuljon saját zenei egyéniségük,
ő pedig mindig megújult, újra és újra, karrierje egész hátralévő részében.
Huszonhárom évesen kerültem be Miles zenekarába.
Tony Williams, a dobos, csak 17 éves volt.
Gyerekek voltunk szinte. Kölykök.
Legyen szó bármilyen művészeti ágról, a kreativitás és a tehetség
a kortól teljesen független. Valaki vagy tehetséges, vagy nem.
A kor ezen semmit nem változtat.
Mintha esténként egy kísérleti laborba mentünk volna, ahol Miles volt a főnök.
A mi dolgunk volt vegyíteni az elemeket, a váltásokat, a tempót,
hogy a vége egy biztonságos, de izgalmas durranás legyen minden este.
És így is történt.
Miles azt akarta, hogy a színpadon, az emberek előtt éljünk,
a nézők szeme láttára alkossunk.
Vagyis ne támaszkodjunk a meglévő tudásunkra.
Arra volt kíváncsi, mi az, amit nem tudunk.
Nekem tetszett. Utáltam próbálni, mert ott elhalnak a jó ötletek.
A színpadon akarok hibázni és kijavítani a hibát.
Miles azt mondta:
„Fizetek érte, hogy a színpadon, közönség előtt gyakoroljatok.”
Mire én: „A nézőknek nem fog tetszeni.” Erre ő: „Őket bízd rám!
Te csak játssz!”
- Teo, ezt nem tudom eljátszani. - De, el tudod.
- Ez lesz az! - Érted már? Herbie, lehetne így?
- Felosztjuk. - Oké, jó ötlet.
Hat.
Várj egy percet, Teo! Nem is tudom, ott mi jön.
- Hagyd ki az első ütemet! - Játszd, Teo!
Ha sikerült egy felvétel,
amin a fúvósok mind hibátlanul játsszák a dallamot,
nagyobb baki nélkül,
az ment a lemezre.
Volt egy könyvem,
amit még a seregben használtam.
Abba jegyeztem le az ötleteim. Miles rákérdezett: „Zenét írsz?”
„Igen, leírtam pár dolgot a könyvbe.”
Ő kinyitotta és azt mondta: „Játsszuk ezt!”
- Mi a címe? - „Lábnyomok.”
„Lábnyomok?”
Aztán bármiféle próba nélkül csak átfutottunk a zenén, és felvettük.
Következő alkalommal azt mondta a stúdióban:
„Jövő szerdán felvétel, úgyhogy hozd a könyvet!”
1969-ben ember lépett a Holdra...
DOBOS
...és az Egyesült Államok továbbra is nyakig volt a vietnámi háborúban.
Azt hiszem, Miles megérezte az ifjabb generáció jelentőségét,
mert ő mindig előre tekintett.
1969-ben dübörgött a rock és a funk.
A nézők stadionokba gyűltek, hogy élőben lássák a sztárokat,
és úgy tűnt, a jazz fokozatosan elhal.
1969-ben sokszor játszottunk félház előtt a klubokban.
Ez fontos üzenet volt.
Jimi Hendrix, Sly Stone és James Brown zenéje
ráébresztette Milest, hogy akár egy koncerttel is...
BARÁT
...sokakat érhet el.
Több pénzt lehetett keresni egy 45 perces koncerttel,
mint egy klubban egy hét alatt, három szettet játszva esténként.
Részben a Sly and the Family Stone miatt lett elektromos hangszeres zenekara.
Mert Sly elmesélte neki, mennyit keresnek. Miles ledöbbent.
Ezután Miles változtatott némileg a dolgain.
Kezdtem felismerni,
hogy a rockzenészek többsége nem ért a zenéhez.
Rájöttem, hogy ha ők képesek tömegekhez eljutni és sok lemezt eladni
anélkül, hogy értenének hozzá,
akkor nekem is menne, még jobban is, mint nekik.
Miles találkozót kért tőlem.
A COLUMBIA RECORDS ELNÖKE
Rendkívül feszült beszélgetés volt.
Azt mondta, a szemét, hosszú hajú, fehér kölykök
ellopják a zenét, a riffjeit.
Dühös volt, és azt kérte, engedjük el.
Azt feleltem: „Össze tudom hozni,
hogy más generációhoz tartozó zenészekkel játszhass együtt,
hogy kipróbálhass másfajta zenét.
De tudom, hogy ha megszervezem ezt neked, biztosan történni fog valami.„
Ekkoriban ismerkedtem meg egy csodás, ifjú énekes-dalszerzővel, Betty Mabryvel.
Tele volt új ötletekkel, meghökkentő dolgokkal,
és segített rátalálni az új útra.
Betty Davis tüzes, lendületes fekete nő volt,
részese az akkori kaliforniai és New York-i rockszcénának.
Teljesen megváltoztatta Miles zenéről alkotott képét.
Betty nagy hatással volt a személyes és a zenei életemre egyaránt.
Az öltözködésemet is megreformálta.
Mikor nála jártam, láttam egy csomó fura ruhát,
meg mindenféle dolgokat a szekrényében, mókás cipőket, kalapokat, ilyesmit.
Kérdeztem: „Ez meg mi?”
Hát, rákapcsolt. Teljesen átalakult.
Változtatni akartam, változtatnom kellett,
hogy hinni tudjak a zenémben és szeretni tudjam.
A leginkább az elektromos basszusgitár érdekelt,
mert pont arra a hangzásra volt szükségem a bőgő helyett.
Áthívott azzal, hogy beszélnünk kell.
Azt mondta: „Ez ugyanaz, csak függőlegesen!”
Azt feleltem: „Nem, ez teljesen más. Mások a hangok, a hangzás.
Máshogy kell lefogni, más a hanghossz, a hely...
Egy dolog azonos, Miles, a hangjegyek.
Tizennyolc éves korom óta ezt hallgatom.
Mi a fenéért válnék meg a hangszeremtől? Hogy veled játsszak? Kizárt.”
Azt felelte: „Oké.”
Úgyhogy vettem a kalapom, és leléptem.
A zenekar feloszlott, mikor Ron végleg kilépett,
mert nem akart basszusgitáron játszani.
Elkezdtem a zene megközelítésének új módjain gondolkodni.
1969 augusztusában vonultam stúdióba.
Miles annyit mondott: „Gyere a Columbia stúdiójába tízre!”
Már fél tízkor ott voltam, a takarítónő engedett be.
Bevittem a zenei vázlataimat, amiket még senki sem látott,
ahogy a Kind of Blue-nál is tettem.
Teljesen szabad kezet adtam a zenészeknek,
játszhattak bármit, amit hallottak, hát így is tettek.
Négy ütős játszott egyszerre,
két basszusjátékos,
két vagy három billentyűs, egy gitáros.
Elképesztő, őrült improvizáció volt.
Azt kérte, csak egy cimbalmot és egy pergődobot vigyek.
Így vettük át a Bitches Brew album első felét.
Aztán...
Hallani lehet, ahogy Miles trombitája visszhangzik az épületek között,
hajnali háromkor.
Úgy hangzik, mintha New York lenne az épületekből álló Grand Canyon.
Nagyon vészjósló hangulata van.
Mintha valami készülődne.
A zene úgy mozgott, mint egy amőba, hömpölygött előre,
hullámok váltották egymást, aztán valami kiemelkedett.
De összességében minden együtt mozgott, valahogy így.
Egy jazzrádióban hallottam a bemondótól: „Úristen, kijött az új Miles Davis-album.”
CBS FELJEGYZÉS 1969. NOVEMBER 4.
MILES AZT KÉRI, AZ ALBUM CÍME LEGYEN:
„BITCHES BREW”.
MIT TEGYÜNK?
És kimondta a címét, én meg: „Lehet ilyet mondani rádióban?”
Aztán így folytatta: „Hagyjuk a zenét, ezt a borítót látni kell!”
A Bitches Brew-t gyorsabban elkapkodták, mint bármelyik másik lemezemet,
és ez lett minden idők legnagyobb példányban eladott jazzalbuma.
A Bitches Brew elkészülte után
a Filmore Eastben és hasonló helyeken játszott.
Behozták az öltözőbe a csekket, a honoráriumával.
Ránézett, és azt mondta:
„Tolvajnak érzem magam.”
Egy indiai étteremben voltunk, a 125. utcában.
Üldögéltünk, ettünk, dumáltunk úgy két órán át.
ZENÉSZ, ÜTŐS HANGSZEREK
Mikor már távozni készültünk,
azt kérdezte: „Mit gondolsz?”
Erre én: „Miről mit gondolok?”
Próbáltam... A beszélgetésünkön gondolkodtam.
Azt felelte: „Mit gondolsz a zenéről?”
Elámultam. Az étteremben indiai zene szólt.
Miles folytatta: „Ez lesz a téma a következő albumon.
On the Corner címen adjuk ki. Tablas, elektromos szitár és funk egyvelege lesz.
Az On the Corner albumon nem lesz mellébeszélés.
Ezt fogjuk csinálni.
Egyre intenzívebb lett.
Négy, egy, kettő. Ez a funk.
Teljesen beindultak. Óriási durranás volt, minden este felülmúlták az előzőt.
Átléptek minden határt és veszélyes terepre merészkedtek
az ütősök és a torzítás használatában.
Ez a kozmikus dzsungelzene.
Ekkor lettünk végképp Miles rajongói.
Olyan volt, mint a mi hoodoo-voodoo zenei papunk.
Igazi elszállós zene volt.
Azok, a beálltak a fűtől, hirtelen kijózanodtak tőle.
A józanok pedig beálltak.
Miles a feje tetejére állított mindent a játékával.
Miles zenéjével együtt változott a közönsége is.
Magába szívott minden aktualitást.
Mindig a mára reflektált, nem a tíz évvel korábbi dolgokra.
Sosem értettem, mit találtak ebben az emberek olyan vonzónak.
Próbáltam rájönni, ő mit hallott benne, de nem sikerült.
Még csak nem is szólt jól.
Azokra, akik ezt mondták, mindig úgy tekintettem,
mint műveletlen és féltékeny emberekre,
akik korlátoltak, és képtelenek akár csak megérteni mindazt,
ami a zavarodott, csökött, torz elméjükön túl van.
„Jaj, Carlos, ez kissé durva!”
Igen, de pontos.
Ha meghallgatjuk, hogyan változnak a lemezei,
láthatóvá válik az a gyors változás, amin '69 és '75 között átment.
A zenéjében ott vannak
a hip-hop, a house, a drum and bass, az elektronikus zene alapjai.
Miles ezeket már a '70-es évek elején megcsinálta.
Új zenéket alkotott és megkutyulta a textúrákat.
BARÁT
Mikor együtt voltunk, jól volt.
Egészségesen étkezett, nem szedett semmit.
És persze minden nap edzett, legtöbbször bokszolt.
Akkoriban ezek a dolgok elég fontosak voltak neki, és ez jó volt.
Tudtam, hogy Miles újra drogozni kezdett,
mert bár ha vele voltam, nem csinálta,
de rendkívül paranoiás lett.
Erőszakos volt. Bántalmazott.
Azt mondtam neki: „Én nem fogok így élni.”
1972 októberében elaludtam a volánnál,
és egy oszlopnak ütköztem a Lamborghinimmel.
Majdnem három hónapig nyomtam az ágyat, és utána is
jó darabig mankókkal jártam, amitől a beteg csípőm még tovább romlott.
Talán ez volt a legnagyobb fordulópont az életében.
Szörnyű fájdalmai voltak reggeltől estig, megállás nélkül...
MENEDZSER
...amik arra kényszerítették, igen, kényszerítették, hogy gyógyszerekkel,
kokainnal, alkohollal, cigarettával éljen, hogy csillapítsa a fájdalmat.
Egyre kevesebb munkát és fellépést vállalt.
Majd feloszlott a zenekar. Nem volt többé Miles Davis Band.
Lelkileg belefáradtam a sok szarságba, amin átmentem a hosszú évek során.
Művészileg is kimerültem.
Már nem volt mit mondanom a zenében.
Pihenésre volt szükségem, hát kiszálltam.
Elhagytam életem legnagyobb szerelmét, a zenémet.
És minél hosszabban voltam távol tőle, annál mélyebbre süllyedtem a sötétségbe.
A lakása volt a barlangja,
teljesen bezárkózott oda.
Néha napokig, vagy akár hetekig nem tette ki a lábát.
15 vagy 16 éves voltam, és New Yorkban éltem ebben az időben.
Emlékszem, folyamatosan sötét volt a házban.
Mindenhol cigarettacsikkek, sörösüvegek és kokain hevert.
Néhányszor meglátogattam őt.
Rossz időszak volt.
Olyan volt...
MILES FIA
Kicsit féltem tőle.
Teljesen egyedül élt, szenvedett a fájdalomtól és nem zenélt.
Tudom, hogy számára a zene hiánya...
olyan volt, mint az éltető víz hiánya.
Véget akartam vetni ennek. Véget akartam vetni a sötétségnek.
Már nem az az ember volt, akit ismertem. Azt akartam, hogy újra önmaga legyen,
a bácsikám, a hősöm.
Emlékszem, Harlembe mentünk, és egy nő is ült a kocsiban.
Mellettem ült.
Miles egy házhoz hajtott és azt mondta: „Várjatok!”
Mikor kijött az épületből,
totál be volt lőve.
Kokain nyomai voltak az arcán,
és én mondani akartam neki valamit, de túlságosan féltem.
Oldalba bökött és azt mondta: „Megdugtad a csajt.”
Azt feleltem: „Dehogy dugtam meg!”
Mire ő: „Nem megyünk sehová, míg be nem vallod.”
Leállította a kocsit.
Azt mondtam: „Jó, megdugtam. Mehetünk?”
Mire ő: „És én még azt hittem, barátok vagyunk.”
Így nézett ki egy este Milesszal.
Miles sokszor átjött akkoriban.
Pénzre volt szüksége, hát adtunk neki kölcsön,
bár nem számítottunk rá, hogy megadja, és...
Egy nap, távozóban azt mondtam Marie-nak:
„Szerintem itt a vége. Kizárt, hogy újra egyenesbe jöjjön.”
De hozzátettem: „Bár sose tudhatjuk.”
Ekkoriban kezdtem újra randizni Cicely Tysonnal.
Egyébként is meglátogatott néha, de akkor egyre gyakrabban kezdett jönni.
Nagyon leromlott az egészsége azokban az években.
Sokan azt gondolták, hogy az állapota miatt nem fog zenélni többé.
Még ő maga is ezt gondolta.
Cicely ébresztette rá, hogy igenis van még mit adnia.
Hogy a kreativitása, a kreatív hangja...
még nem érte el a csúcsát.
Segített kidobni az embereket a házamból.
Védelmezett engem, gondoskodott róla,
hogy egészségesen táplálkozzak és ne igyak sokat.
Segített leszokni a kokainról.
Egészséges ételeket diktált belém, sok zöldséget,
és tengernyi gyümölcslevet.
Futott a tengerparton,
próbált húsmentesen étkezni,
ami meglepő volt, hisz képtelen volt lemondani a húsról.
Felhívott azzal: „Gyere el értem, haver! Vigyél el valahová, ahol adnak húst!
Érezni akarom az illatokat, aztán vegyünk egy kolbászos szendvicset!”
Miles évekig gyűjtötte az erőt ahhoz,
hogy képes legyen felhagyni a droggal, újra zenélni, közönség elé állni,
turnézni és kezelni a kritikát...
élni.
1975 és 1980 között nem fogtam kézbe a hangszerem.
Több mint négy évig nem fogtam kézbe... egyszer sem.
Összesen majdnem hat év volt.
Felvételeket hozott nekem,
egy új zenekar, egy elektromos hangszeres banda anyagát.
Azt mondtam: „70 000 dollárt adok két koncertért az Avery Fisher Hallban.”
Úgy nézett rám, mint egy őrültre. Senki nem tett ilyet.
Írtam egy csekket 35 000 dollárról, és a kezébe nyomtam.
Eléggé aggódtam.
Vettem egy vadonatúj, kanárisárga Ferrari 308 GTSi sportautót,
lehajtható tetővel.
Kész voltam visszatérni a zenéhez.
Csak azért vette azt a kocsit, hogy azzal menjen a fellépésre.
BASSZUSGITÁROS
Én egy új inget vettem.
Ő meg egy Ferrarit.
Miles visszatért.
És ismét teljesen új hangzást hozott, fiatal zenészekkel.
Hét év távollét után egyszer csak újra ott volt.
GITÁROS
Kiszállhatott volna végleg, mondván: „én megtettem a magamét”,
és mindenki elismerte volna, hogy így van. De ő folytatni akarta.
Ez nem csak egy művész visszatérése volt,
hanem egy emberé.
Nem ismerek mást, aki erre képes lett volna.
Szeret még európai fesztiválokon fellépni?
Igen. Szeretem Európát, a jazzfesztiválokat.
És Moldét? Késve érkezett.
Nem voltam jól reggel.
Az első turnétól kezdve...
SZEMÉLYI ASSZISZTENS
...minden nap más városban, más országban voltunk.
Ha a fellépés mondjuk nyolckor kezdődött,
akkor éjfélre értünk vissza a hotelbe.
Akkor kezdett festeni.
Felvette az első íróeszközt, ami a kezébe akadt, és rajzolt.
Utazás közben is rajzolt, a repülőn, a kocsiban,
a reptéri váróban a beszállásra várva.
Rajzolt a fellépés helyszínén, az öltözőben.
A rajzok egyszerűen áradtak a karjából, a kezéből a papírra.
Ha elront egy vonást, az ugyanolyan érzés, mint a zenében hibázni?
A hibásnak gondolt hangjegyet követő hang
kijavítja az elrontott előzőt.
Egy kora reggel futni indultam.
A lift előtt vártam, ami kinyílt és...
FESTŐ
...ott állt ő.
Zakatolt a szívem, olyan volt...
mint egy filmben, mikor feltűnik a vámpír, és tudod, hogy meghalsz, de nem érdekel.
Visszanéztem, mire így szólt: „Fusson, mert ha visszajövök, elkapom!”
Ennyi volt. Elkezdtünk együtt festeni.
Óriási érdeklődés övezett mindent, amit csinált.
Miles, miért kezdett festeni?
Sosem volt keresettebb.
Kik vagytok, fiúk?
Szinte úgy tűnt, elfelejtette, ki is volt ő.
Ez egy új kezdet.
Talk show-kba járt...
Jó estét! Miles Davis vagyok.
késő esti műsorokba.
Miles Davis.
Miles Davis!
Interjút adott minden városban, ahol fellépett.
Teljesen más embernek tűnt.
Még Prince-szel is zenélt együtt.
Szerette Prince-t. Sorsszerű volt, hogy együtt dolgozzanak.
Felhívott Tommy LiPuma,
aki a Warner Bros. előadókért felelős alelnöke volt.
Azt mondta: „Miles Davis a Columbiától hozzánk szerződik.”
„Igen? Gratulálok!” Mire ő: „Nincs valami zenéd?”
Ahogy letettem a telefont, beugrott a „Tutu” basszustémája.
Ha másnak írok dalt, és látom magam előtt,
ahogy eljátssza, tudom, hogy jó párosítás lesz.
A stúdió másik sarkában megláttam Milest.
Elkezdett dallamokat játszani nekem a zongorán.
Visszatekintve rájöttem, hogy Miles sosem dolgozott így,
fülessel, egy kész alapra zenélve, dobgépekkel meg ilyesmivel.
Nagyon tetszett neki. Nem félt, nem óvatoskodott, csak csinálta.
Alapjában véve ugyanaz a kölyök maradt,
aki New Yorkba ment zenélni. Ezt az érzést igyekezett megőrizni.
Miles sosem beszélt a régi munkáiról.
Egy darabja sem volt a régi lemezeiből.
Egyetlen példány sem. És nem is akart belőlük.
Csak az érdekelte, amin épp dolgozott.
Mikor beléptem a bandába, úgy tűnt, minden oké.
Miles csúcsformában volt, sziporkázott.
De nem sokkal később megváltozott, és úgy tűnt, már nincs olyan jól.
A Saturday Night Live-ban adott koncerten ez már egyértelműen látszott.
Bizonytalan volt a mozgása, gyenge a hangja.
Szenvedett, mert nem találta a hangokat. Nem találta őket.
Néha átbicegett a színpadon, de... akkor is Miles volt.
Ma este először lép együtt színpadra Miles Davis és Quincy Jones,
hogy közösen zenéljenek.
Tizenöt évig próbálkoztam.
Folyton kérleltem...
PRODUCER, ZENESZERZŐ
...nem szálltam le róla. Végül beadta a derekát.
Ha egy hangot sem játszik többé,
akkor is ő a legnagyobb, mert 50 évig úttörőként járt mindannyiunk előtt.
Látni őt 65 évesen, ahogy megpróbálta újjáéleszteni 25 éves önmagát,
bámulatos élmény volt.
A barátom, a testvérem,
kedvenc zenészeim és példaképeim egyike, Miles Davis!
Imádtam őt.
Most is felderíti a lelkem.
Volt egy dala, a „The Pan Piper”...
TROMBITÁS
...amiről tudtam, hogy nem könnyű darab,
és nem voltam biztos benne, hogy el tudja játszani.
De ezt sosem vallotta volna be.
Így, amikor arra került a sor, beszálltam én is mellé.
Azt mondta: „Ha újra kéne játszanom a régi zenéket, meghalnék.”
Ott ültem a tévé előtt, és arra gondoltam: „Beteg.
Beteg.”
Azt mondta: „Isten nem azzal büntet, hogy...”
Ez annyira szomorú.
„...hogy nem kapod meg, amire vágysz.
Ellenkezőleg, megkapsz mindent,
de elfogy az időd.”
Miles Davis!
Quincy Jones!
Miles 1991-ben, a munka ünnepén került kórházba.
Beszélgettünk, zenét hallgattunk.
Ránéztem, és olyan furcsának tűnt, nyugodtnak.
Abban a pillanatban egy orvos lépett be az ajtón,
és egy szempillantás alatt az ágynál termett.
Ott ültem, Miles feje az ölemben,
az orvos pedig elkezdte ütögetni.
Aztán megnyomott egy csipogót, mire orvosok és nővérek érkeztek.
Én még mindig az ágyon ültem, Miles pedig sápadt volt.
De még lélegzett. Tudom, hogy még élt.
Nem értettem... Ijesztő volt.
Az orvosok dolgoztak rajta, ütögették, injekciót adtak neki,
aztán kitoltak mindkettőnket a lifthez, a hallba.
Észre sem vették, hogy én is az ágyon vagyok,
hogy ott ülök a feje mellett.
Emberek voltak mindenfelé körülöttünk,
betoltak a liftbe és azt mondták: „Agyvérzést kapott.”
Felhívott az exnejem, Deborah, és azt mondta:
„Jobb, ha most leülsz.”
Azt kérdeztem: „Mi történt?” Mire ő:
„Miles Davis meghalt.”
Úgy éreztem...
mintha valaki...
mintha fejbe vágtak volna.
Miles egyértelműen, kétségkívül a legremekebb ember volt, akit ismertem.
Mindent máshogy csinált, mint a többiek.
Másképp szemlélte, másképp látta a dolgokat.
Légy hű önmagadhoz! Azt hiszem, ez volt a fő hitvallása.
Hogy írhat ilyen csodás zenét valaki, aki olyan szörnyű is tud lenni?
Néha nem tudtam elviselni.
Néha egyszerűen tökéletes volt.
Nem bánok semmit, nem felejtek semmit, de még mindig szeretem.
Hiányzik, tudja?
Hiányzik. Sokszor álmodok vele.
Ő...
óriási egyéniség volt.
Persze hogy szerettem.
Mintha a testvérem lett volna... csinált hülyeségeket, de elfogadtam így.
Őszinte ember volt.
Nagyon őszinte.
Nem lesz több olyan, mint Miles.
Álljunk le! Itt a vége.
A feliratot fordította: Kisházi Viktória