ÎN AFARA CAZURILOR MENȚIONATE EXPLICIT, PIESELE SUNT INTERPRETATE DE MILES DAVIS.
CUVINTELE LUI MILES SUNT NARATE DE CARL LUMBLY.
Muzica a fost mereu un blestem pentru mine.
Am simțit mereu o pornire să cânt.
E cel mai important lucru din viața mea.
Merg la culcare și mă trezesc cu gândul la asta.
E mereu prezentă.
Are prioritate absolută.
Viața e o aventură și o provocare.
Nu voiam să încremenesc într-un loc în căutarea siguranței.
Așa am fost toată viața mea.
Dacă cineva vrea să creeze, trebuie să se poată schimba.
M-am născut în Alton, Illinois,
un orășel de pe cursul râului Mississippi.
Tatăl meu a mutat familia în East St. Louis.
East St. Louis și St. Louis erau orășele mici, pline de țărani.
În special albii.
Țărănoi de-a dreptul
și rasiști până-n măduvă.
Miles a crescut într-o familie bogată.
Tatăl lui era dentist.
De asemenea, avea o fermă și creștea vite, porci și altele.
Erau crema societății.
Tată lui era doilea cel mai bogat om din Illinois.
Un bărbat negru.
Dar perioada în care a crescut a fost America legilor de segregare rasială,
așa că bogăția tatălui său
nu l-ar fi protejat de segregare și rasism
într-un loc precum East St. Louis.
Când am împlinit 13 ani, tata mi-a cumpărat o trompetă nouă.
Mama a vrut să am o vioară, dar tata a decis peste capul ei.
Asta a provocat o mare discuție între ei.
Își săreau la beregată de când eram mic.
Îi auzea pe mama și pe tatăl lui contrându-se și certându-se
și cred că asta l-a afectat, mic fiind.
Miles a absorbit toate aceste lucruri.
Furia, acea atitudine față de femei.
Îmi amintesc că mama a luat lucruri și le-a aruncat înspre tata.
S-a supărat atât de tare, încât a lovit-o.
Am văzut cum i-au zburat doi dinți din gură.
Sunt convins că asta o afecta cumva,
deși nu știu cum.
Miles era considerat un geniu,
dar era considerat…
și ciudat.
LICEUL LINCOLN E. EAST LOUIS.
Miles se plimba prin pădure,
asculta animalele sau trilurile păsărilor
și încerca să reproducă ce auzea.
A avut mereu felul lui de a face lucrurile.
Miles a început foarte timpuriu,
ca trompetist în orchestra Blue Devils a lui Eddie Randle.
Miles era și tânăr, și mărunțel,
așa că abia stătea costumul pe el la spectacole.
În timp ce restul membrilor trupei
se ocupau de slujba lor principală,
adolescentul Miles Davis
devine repede regizorul muzical al acestei trupe de dans.
„I LOVE THE RHYTHM IN A RIFT” BILLY ECKSTINE AND ORCHESTRA
Punctul de cotitură pentru Miles a fost
când, într-o vară, după liceu,
e invitat să colaboreze cu trupa Billy Eckstine.
Atât Charlie Parker, cât și Dizzy Gillespie sunt în acea trupă.
Altfel spus, ai laboratorul de creație
și viitorul jazzului modern în această trupă.
Cea mai grozavă senzație pe care am trăit-o vreodată,
cu hainele pe mine,
a fost când i-am cunoscut pe Jess și Bird.
Aveam 18 ani.
M-am hotărât pe loc că trebuia să ajung în New York, pe Strada 52,
unde era acțiunea.
Sunt Walter Cronkite.
Anii de război aduc mereu gusturi și toane noi,
iar cea mai ciudată toană curentă e exaltarea generată
de zgomotul muzical numit jazz.
Muzica asta ciudată e blamată pentru orice,
de la vremea rea până la decăderea morală din prezent.
Strada 52 era o Mecca a cluburilor de jazz.
Erau cluburi de jazz pe ambele părți ale străzii.
Nu mai auzisem niciodată piese precum cele de pe Strada 52.
Ne duceam acolo și ascultam uluiți.
Cântau atât de bine, încât era înfiorător.
Fiecare local avea un difuzor afară,
unde auzeai ce se întâmpla înăuntru.
Dar puteai sta afară, pe trotuar,
ascultând muzica, până venea un portar…
Cluburile aveau portari care te alungau.
JUILLIARD
Miles s-a înscris la Juilliard pentru că voia să studieze muzica
și pentru că mama lui voia să fie un muzician instruit.
Era serios în privința studiilor la Juilliard
și aprecia tot ceea ce Juilliard îi putea oferi.
Mulți dintre cei consacrați credeau că, dacă mergi la școală,
ajungi să cânți ca și cum ai fi alb.
Dacă înveți ceva teoretic,
pierzi din talentul natural.
Mă duceam la bibliotecă
și împrumutam partituri ale acelor compozitori.
Voiam să văd ce se întâmplă în toată muzica.
Dar știa că se mai întâmpla ceva.
Dar nu se întâmpla la Juilliard.
Mergea la Juilliard în timpul zilei,
iar noaptea mergea pe Strada 52.
În prima săptămână petrecută în New York i-am căutat pe Bird și Dizzy.
Mi-am cheltuit banii, dar nu i-am găsit.
Apoi, într-o seară, am auzit o voce în spatele meu, zicând:
„Miles, am auzit că m-ai căutat.”
M-am întors și l-am văzut pe Bird.
„HOT HOUSE” CHARLIE „YARDBIRD” PARKER
Cântăreții de bebop erau adevărate genii.
Curentul muzical bebop e comparabil cu Proiectul Manhattan.
A fost creat și dezvoltat de veritabili acusticieni,
care cântau până înnebuneau ca să ducă muzica cât mai departe.
Așa că Miles a intrat într-un laborator de cercetare și dezvoltare muzicală.
Bebop era o muzică a negrilor.
Era muzica unor muzicieni de culoare
care voiau să scape de orice fel de asociere cu trubadurii.
Fără zâmbete, râsete, rânjete și dansuri.
Fără distracții ieftine.
Voiau să fie artiști precum Stravinsky.
Exact ca Stravinsky, un artist pur.
Miles a văzut aceste personaje îmbrăcate foarte elegant,
odată cu demnitatea, noblețea, dar și fudulia care le însoțea.
La scurt timp după ce Miles a început studiile la Juilliard,
a sosit Irene, iubita lui din liceu,
cu copilul lor și cu un alt copil pe drum.
Din senin, a apărut bătând naibii la ușa mea.
Mama îi spusese să vină.
Era aproape imposibil
ce încerca să facă el la acea vârstă.
Avea situația casnică cu copiii.
Avea nevoie de timpul necesar oricărui student serios la Juilliard,
dar avea nevoie și de timp și angajament
pentru practica muzicală,
astfel că, la un moment dat, ceva trebuie să cedeze.
Muzica însemna totul pentru el. Totul.
Era ceva sexual, senzual, totul.
Putere.
Totul. Umor.
Dar atunci nu mai putea împărtăși asta.
Așa că cineva sau ceva trebuie să treacă pe planul al doilea.
Într-o zi, profesoara a spus că blues-ul s-a dezvoltat
din suferințele sclavilor oprimați,
din jalea și bocetele lor.
Așa a luat naștere blues-ul oamenilor din lanțuri.
Miles era undeva în spate și a ridicat mâna în timp ce ea vorbea.
„Da?”
Iar el zice:
„Ești o mincinoasă nenorocită.”
Și apoi a ieșit din sală.
După câteva luni, Miles umblă cu Bird,
înregistrează cu Bird.
Și-a făcut apariția dintr-odată.
În fiecare seară, urca pe scenă cu Bird.
Bird cânta linia principală și-l lăsa pe el să dezvolte.
A spus că vomita fiecare seară,
fiindcă era atât de stresat și umilit.
Veteranii îl extenuau seară de seară la trompetă,
dar el a descoperit altceva.
Creează un stil care reflectă cu adevărat cine e.
Ton direct, lirism…
Este el. Este el, într-un sens desăvârșit.
Miles îl întâlnește pe Gil Evans și ia naștere un respect reciproc
și un interes muzical mutual,
care vor dăinui o viață întreagă.
Mi-a plăcut cum compunea Gil, iar lui îi plăcea cum cântam.
Percepeam sunetul în același fel.
La sfârșitul anilor '40, lucrează împreună la un proiect.
Se numește Birth of the Cool.
Un nonet care ar crea
o combinație între idei clasice moderne și jazz.
Și acum, doamnelor și domnilor,
vă aducem o noutate din muzica modernă.
„Impressions in Modern Music” de marele Miles Davis
și noua sa minunată trupă.
Intenția a fost să compunem muzică de ascultat, muzică de concert,
care, în mod intenționat, nu avea linia
și ritmul muzicii de pe Strada 52.
Dar, în principal, era o încercare de a crea noi nuanțe
și de a lărgi paleta jazzului.
Și cred că era conștient de faptul că, pentru a avansa muzical,
trebuia să mergi unde n-a mai mers nimeni.
Inima civilizației europene bate din nou cu putere.
Parisul e liber!
E sfârșitul a patru ani de stăpânire nazistă la Paris.
Încă o dată, este „Orașul luminilor”.
A fost o perioadă cu adevărat unică pentru Franța.
Cu adevărat.
Fiindcă era o euforie.
Euforia postbelică.
Erau două bombe. Bomba atomică și Eliberarea.
După război, Franța era diferită, Europa era diferită
și aveau nevoie de un sunet nou pentru acea eră.
S-a dovedit a fi jazzul.
Acum îi ascultați pe Tadd Dameron și Miles Davis Quintet.
Miles Davis.
A fost prima mea călătorie în străinătate.
Mi-a plăcut să fiu la Paris și mi-a plăcut cum eram tratat.
A zis că mâncarea are gust mai bun în Franța.
Mirosul din aer era mai plăcut la Paris.
Acel moment l-a însuflețit.
Muzica fusese toată viața mea.
Mi-a plăcut atât de mult, încât n-am avut timp de dragoste.
Până când am întâlnit-o pe Juliette Gréco.
"SOUS LE CIEL DE PARIS" JULIETTE GRÉCO
La primul concert la care l-am văzut pe Miles, l-am văzut din lateral.
Și era extraordinar. Era foarte frumos.
Estetic. Era frumos.
Engleza mea e încă slabă,
dar atunci era praf.
Și, cu toate astea, am reușit să ne înțelegem.
A fost un miracol.
A fost ceea ceea ce se numește miracolul iubirii.
Eu și Juliette ne plimbam pe malul Senei,
ținându-ne de mână și sărutându-ne, privindu-ne în ochi și sărutându-ne iar.
Am ținut mult la Irene,
dar nu mai simțisem așa ceva niciodată în viața mea.
Ea îl introduce într-un cerc de artiști,
intelectuali, filozofi,
cele mai luminate minți ale vremii.
Jazzul era văzut drept apogeul măiestriei artistice la acea vreme,
în cercurile intelectuale și de creație preponderent franceze.
Face cunoștință cu Pablo Picasso, Jean-Paul Sartre.
E considerat egal de unii dintre cei mai creativi giganți ai vremii.
Pentru Miles, Parisul a fost o explozie de oportunități și potențial.
A înțeles că poate fie el însuși, cu adevărat,
dincolo de granițele rasei,
care nu mai este o povară,
ci chiar te-ar putea ajuta
să ajungi cât mai sus.
La Paris am înțeles că albii nu sunt toți la fel.
Unii erau plini de prejudecăți, iar alții nu.
Trecuseră doar câteva săptămâni,
dar deja simțeam că trăiam o fantezie.
Poate se întâmplase un miracol.
Sartre l-a întrebat pe Miles: „De ce nu te însori cu Gréco?”
Și Miles a zis: „Fiindcă sunt îndrăgostit de ea. O iubesc.”
Eram atât de deprimat că mă întorceam în țară cu avionul,
încât n-am putut spune nimic tot drumul înapoi.
Nu știam că o să mă lovească așa.
Toți artiștii afroamericani care au petrecut timp în afara SUA
vorbesc despre dezamăgirea profundă de a se întoarce în țară.
Îți vezi țara așa cum o știai,
dar într-o lumină mai dezolantă, pentru că acum ai trăit ceva diferit.
Mi-a fost greu să mă întorc
la rahaturile la care albii îi supun pe negrii din țara asta.
Mi-am pierdut simțul disciplinei,
mi-am pierdut controlul asupra vieții și am ajuns în derivă.
Înainte să-mi dau seama, am ajuns dependent de heroină,
ceea ce însemna că voiam să bag heroină toată ziua și toată noaptea.
Doar asta mă interesa.
Cariera lui se ducea de râpă.
Lumea nu se așteaptă ca Miles să supraviețuiască,
darămite să fie iarăși un muzician de succes.
Aveam un club mic, cred că în Hartford.
Am rezervat trupa Symphony Sid All Stars.
Iar Symphony Sid mi-a zis: „Nu-i da bani lui Miles.”
Miles vine la mine în prima seară și îmi zice:
„George, dă-mi cinci dolari.”
Îi zic: „Miles, haide, frate.”
„George, dă-mi doi dolari.”
„Haide, Miles.”
„George, dă-mi 50 de cenți.”
„Hei, frate, zău...”
„George, dă-mi un cent.”
Asta a fost prima mea întâlnire cu Miles.
Cântam la un club din New York,
iar tatăl lui a venit din East St. Louis.
A venit la club și l-a luat de pe scenă. I-a lăsat trompeta acolo.
„Haide, treci acasă!”
M-am simțit ca un băiețel care merge cu tăticul lui.
Nu mai simțisem asta înainte și cred că n-am mai simțit asta de atunci.
În drum spre casă, i-am spus că o să renunț la droguri
și că trebuie doar să mă odihnesc.
Înainte să-mi dau seama, băgam iarăși în venă
și împrumutam bani de la tata ca să-mi iau drogul.
Puteai să-l vezi cum bântuia noaptea.
Dădeai peste el undeva.
Nici nu știai că era Miles.
Poate chiar avea haine care-l făceau să pară...
un om fără adăpost.
Ne doream să fie Superman.
LOCUITOR DIN EAST ST. LOUIS
Dar nu e niciodată așa.
Nu mi-a plăcut deloc să-l văd decăzând așa.
PRIETENĂ DIN COPILĂRIE
Dar nu vreau să vorbesc despre asta.
Am mers la ferma tatălui meu din Millstadt.
Eram bolnav.
Dacă cineva mi-ar fi garantat că voi muri în două secunde, aș fi acceptat.
A durat cam șapte sau opt zile.
Nu puteam să mănânc.
Apoi, într-o zi, s-a terminat. Pur și simplu.
S-a terminat.
M-am simțit mai bine.
Bun. Pur.
Un alb tinerel tocmai înființase o casă de producție de jazz, Prestige.
Voia să înregistrez un album pentru el.
Mi-am zis că de acolo nu pot ajunge decât mai sus.
Eram deja la pământ.
Noi, cetățenii negri, am decis să nu mergem cu autobuzele...
- Concursul Miss America. - Dodgers e pe val.
Emmett Till a fost luat de...
Noul și uimitorul Chevrolet Motoramic.
Toate compozițiile de tort Betty Crocker...
În această după-amiază, Disneyland, cel mai fabulos regat din lume...
"BLUE MONK" THELONIOUS MONK
Eram într-un club din New York, iar Miles era în spatele clubului.
M-a oprit când ieșeam din club și mi-a zis:
„Organizezi un festival de jazz în Newport?”
„Da, Miles.”
Iar el îmi zice: „Nu poți organiza un festival fără mine.”
L-am întrebat: „Miles, vrei să participi?”
Iar el: „Nu poți organiza un festival fără mine.”
Și i-am zis: „Bine, o să-ți sun agentul.”
Newport era ca o audiție.
În public erau directori de la Columbia Records.
Pe atunci, Columbia Records era marca Tiffany a caselor de discuri.
Știa ce înseamnă asta.
Știa ce înseamnă asta pentru el.
Așadar, dacă avea o oportunitate, așa cum a fost în Newport,
profita de ea cu ferocitate.
Miles a pus pâlnia trompetei în microfon
și a schimbat atât întreaga lume a jazzului,
cât și propria-și carieră,
pentru că frumusețea acelei piese și frumusețea trompetei lui Miles
au făcut din bebop un gen muzical ce putea fi acceptat de toată lumea.
Acum puteau pune muzica lui Miles în timp ce făceau dragoste.
E nevoie de mult curaj să interpretezi o baladă.
E ușor să te ascunzi în spatele unui noian de note muzicale,
zicând: „Ia uitați-vă ce pot face.”
Înțelegeți? Da, bine.
Cei mai mulți bărbați se tem să fie vulnerabili.
Dar asta iubesc femeile cel mai mult la un bărbat.
Cred că, pe de o parte, Miles pare cam...
Dar apoi începe să cânte și lumea oftează...
Te dezarmează, pur și simplu.
Sunetul lui Miles e unic încă de la prima notă.
E un sentiment de plăcere, frumusețe.
E ceva foarte romantic.
Dar e romantic fără a fi sentimental.
Își revarsă toată trăirea spre tine,
foarte direct, spre inima ta,
spre ceea ce-ți dă viață.
Vreau să simt așa cum sună muzica lui Miles.
Miles avea un mod de a cânta
care aducea cu sunetul unei pietre ce sare pe suprafața unui iaz.
MUZICIAN
De-abia atingea valurile.
Uneori, omitea o notă.
Și am văzut oameni făcând așa, așteptând următoarea notă.
Sunetul lui era pur,
elegant
și apetisant.
Apetisant din punct de vedere muzical.
Miles putea prelungi o singură notă...
L-am văzut ținând o singură notă,
iar unii dintre veteranii care veneau la club
îl auzeau cum păstra aceeași linie și ziceau:
„Gata, pe mine m-a convins. Am ascultat de toți banii.”
Și erau gata să plece.
Iar Miles mai scotea un „bam!” și lumea era pe spate.
În februarie sau martie 1956,
a trebuit să-mi extirpez o tumoare necanceroasă din laringe.
Mă deranja de ceva vreme.
Nu trebuia nici măcar să vorbesc cel puțin zece zile.
După o săptămână, era în formă bunicică.
PRIETEN
În a doua săptămână…
nu-și mai ținea gura.
Drăcuia și repezea pe toată lumea.
Și asta a fost.
A căpătat acea răgușeală
care nu i-a mai trecut.
Pe atunci, nimeni nu știa că Miles a suferit o operație
și că vocea i-a fost afectată.
A ieșit pe scenă și a început să anunțe, cu vocea hodorogită,
ce urma să cânte în acea seară.
Cred că a scos două sau trei propoziții,
iar mare parte din public a început să râdă de el.
Iar Miles s-a întors,
a scrutat publicul cu o privire foarte ciudată
și a plecat.
Puteam comunica cu trupa doar printr-o privire.
Asta fac când stau cu spatele la public.
Nu pot să-mi pierd timpul cu palavre și prostii când cânt,
pentru că, dacă totul e bine, vorbesc cu ei prin muzică.
George Avakian, producătorul de jazz pentru Columbia Records,
voia să semnez un contract de exclusivitate.
I-am zis spus că vreau să aleg Columbia
datorită lucrurilor pe care mi le-a oferit.
Iar George Avakian îi spune:
„Iată o listă cu cerințe pe care vreau să le îndeplinești.
Trebuie să nu te droghezi.
Trebuie să ai o formație stabilă.”
Și ultimul lucru e că trebuie să scape de contractul cu Prestige.
O să cânt și-ți spun ce e mai târziu.
Avea un quintet nou, cu John Coltrane drept tenor și saxofonist,
și a mers cu formația la studiourile lui Rudy Van Gelder,
unde a interpretat melodie după melodie,
iar în câteva zile a înregistrat destule piese
pentru a scapă de obligația față de Prestige.
Practic, i-a descătușat pe muzicieni și le-a spus: „Poftim!
Cântați ce vreți. Fiți voi înșivă.
Voi lăsa muzica să aibă propria viață, să respire și să se dezvolte
așa cum simțim.”
Miles credea că se îndeplinește de obligație cât de repede putea,
dar, de fapt, a creat adevărate bijuterii de muzică de jazz spontană.
În două ședințe maraton, a înregistrat minimum trei ore de muzică.
Una dintre marile realizări din istoria jazzului.
L-am întâlnit pe Miles Davis
când lucram la Katherine Dunham Company.
Așa am cunoscut foarte mulți oameni din lumea spectacolului.
Am fost la Paris, la Berlin, am fost peste tot.
Mi s-a spus că am cele mai bune picioare din toată industria.
Hugh O'Brian a vrut să ieșim împreună,
Rory Calhoun a vrut să mă ducă în Las Vegas.
Doamne... E dificil să mă gândesc la toți acei domni…
Dansatoare fiind, făceam spectacol pe scenă,
și cred că voiau să afle mai multe despre mine.
Nu știam prea multe despre jazz.
Dar îl cunoșteam pe Johnny Mathis.
„CHANCES ARE” JOHNNY MATHIS
Aveam spectacol la Ciro,
iar Miles mi-a văzut reprezentația
și a rămas fascinat pe loc.
Dar la fel și toți ceilalți.
Nu era decât alt capitol al bărbaților...
care voiau să fie cu Frances.
Sammy Davis Jr. m-a rugat să particip
într-un nou spectacol de-al lui, Mr. Wonderful.
Într-o zi, în drum spre repetiții,
l-am văzut pe Miles venind pe stradă.
Ne-am uitat unul la altul, iar el m-a fixat și mi-a zis:
„Acum că te-am găsit, n-am să-ți dau drumul niciodată.”
Iar apoi m-am mutat cu el.
Frances Taylor a fost o muză, o inspirație.
A fost partenera care l-a inspirat în cea mai mare măsură.
Cu ea a avut cea mai lungă relație.
A fost persoana care i-a oferit stabilitate și dragoste,
într-o perioadă în care a compus cele mai influente și cunoscute piese.
A trebuit să plece la Paris
și mi-a lăsat muzica lui.
M-am îndrăgostit de sunetul lui.
M-a captivat.
L-am ascultat încontinuu.
Așa am ajuns să-i cunosc muzica.
În 1956, când Miles a ajuns în Europa,
trebuia să facem o repetiție.
Nu cântase niciodată cu un ansamblu european.
Nu m-a salutat.
Nu zâmbea deloc.
Și, fără să spună un cuvânt, a început să cânte.
L-am urmat numaidecât, fiindcă îi cunoșteam muzica.
Eram admiratori ai muzicii lui.
Mă întreb mereu ce-ar fi zis
dacă l-am fi întrebat: „Nu te supăra, dar ce cânți tu acolo?
Nu știm ritmul.”
Nu cred că i-ar fi plăcut. Am cântat alături de el,
iar el a zis „Așa!” și asta a fost tot.
Ne-am sincronizat.
Te iubesc.
Nu te voi părăsi, Julien.
Te iubesc.
Fără vocea ta, m-aș pierde într-un tărâm al tăcerii.
Nu pare foarte riscant.
Miles era la Paris
pe vremea când Louis Malle terminase filmul
Ascensor pentru eșafod.
Ce glumă e asta?
Malle era foarte tânăr și se afla la începutul carierei.
Bani?
Voia să facă un alt fel de cinematografie
și să schimbe modul de a face filme,
punând oamenii în situații reale.
L-a abordat pe Miles
și l-a întrebat: „Ai vrea să creezi o coloană sonoră de jazz?”
Înainte, un muzician angajat la un film
venea și cerea 30 de oameni.
Vioară, percuție, alămuri și tot tacâmul.
Și trei sau patru care se ocupau de dirijat.
Cei care compuneau coloana muzicală știau exact cât durează fiecare secvență.
Două minute patruzeci etc.
Dar nu și în cazul lui Miles.
Miles n-a compus coloana muzicală,
ci a interpretat totul
la proiecția restrânsă a filmului.
Improviza și crea sunetul ca reacție la imaginile filmului.
Era extrem de important să vedem imaginile în timp ce cântam,
fiindcă era vorba de Jeanne Moreau.
Era muzica lui, dar suferința era a lui Jeanne Moreau.
Foarte rapid, am realizat că luam parte
la ceva cu totul deosebit.
Filmul a ajuns celebru datorită coloanei sonore.
Mulți oameni voiau să asculte coloana sonoară, în primul rând,
vizionarea filmului era ceva secundar.
În timpul înregistrărilor la Ascensor pentru eșafod,
Miles a încercat o nouă modalitate de a aborda improvizația.
E ceva ce se va dezvolta în următorii ani.
Ceva deosebit a luat naștere în studiourile filmului
Ascensor pentru eșafod.
Încă o dată, te rog.
Începem.
Secvență 0-02-291.
- Numărul doi, dubla unu. - Așteaptă!
Am ajuns primul, pentru că trebuia să-mi aranjez tobele.
Așa că mi-am adus tobele, le-am pregătit și am așteptat să vină ceilalți.
A venit cu câteva notițe. Nici măcar nu avea partituri.
Singurul lucru pe care mi-l spunea era:
„Ca la swing.”
TOBOȘAR
„Ca la swing.”
N-am compus muzica pentru albumul Kind of Blue.
Am adus doar câteva notițe, pentru că voiam multă spontaneitate.
Știam că, dacă ai muzicieni grozavi,
ei vor face față situației
și vor cânta dincolo de notițe și mult peste ce cred că pot face.
Prima parte din „So what”...
Apoi intră Paul cu basul...
A fost primul lucru pe care l-am auzit de la Miles.
Am luat discul din colecția tatălui meu și l-am ascultat.
Primul lucru care te prinde e Paul Chambers cu basul pe fundal.
Textele sacre nu se pun la îndoială, nu-i așa?
De ce Biblia este... o biblie?
E Biblia, pur și simplu.
De ce Kind of blue este așa cum e?
E Kind of blue, pur și simplu, și a schimbat jazzul pentru totdeauna.
Credeam că am exagerat cu chimvalul la începutul piesei „So what”.
Părea mai zgomotos decât ar fi trebuit, după mine.
Și pare să dureze pentru totdeauna,
dar te introduce cu totul în ritm.
Parcă ai ajuns pe autostradă,
iar restul melodiei decolează.
La Kind of Blue, le-a cerut muzicienilor
să se gândească profund la ce fel de sunete pot crea.
Zicea: „Am câteva idei. Să-i dăm drumul.”
Și Miles va face asta pentru tot restul vieții.
Kind of Blue nu-i trădează pasiunea într-un mod evident,
dar, în același timp, odată ce muzicienii se deschid,
îți arată cât de inventivi și ingenioși pot fi,
dar și cât de provocatori.
Kind of Blue a însemnat un mod diferit de a te gândi la muzica ta
și o nouă cale de a aborda și interpreta muzica.
Pentru Coltrane, a fost ușa de care avea nevoie
ca să-și găsească identitatea.
Puțini oameni au simțit potențialul tânărului John Coltrane,
dar Miles l-a cooptat și i-a oferit spațiul necesar
pentru a deveni artistul pe care-l adorăm în prezent.
Albumul e apreciat inclusiv de oameni cărora nu le place jazzul.
În fiecare deceniu apare câte o poveste cu oameni care descoperă albumul.
„Așa am început să ascult jazz.”
Poți asculta de sute de ori.
Mereu are ceva nou de transmis.
SCRIITOR
Iar asta e definiția unei capodopere.
Nu cred că Miles știa că va fi un album
care se va vinde în mai multe copii
decât orice alt album din istoria jazzului.
Dacă Miles ar fi crezut că așa ceva e posibil,
ar fi cerut clădirea în care lucrau,
plus două mașini Ferrari pe loc.
Ar fi luat-o razna.
Dacă ar fi crezut că se putea întâmpla așa ceva,
s-ar fi dezlănțuit.
Kind of Blue a avut succes imediat,
iar el ajunge o vedetă veritabilă.
Contractul cu Columbia îi aduce muzica la mase, ca niciodată până atunci.
Se transformă într-un adevărat maestru muzical.
Dintotdeauna mi-am dorit să comunic ce simt prin muzică.
E adevărat că contractul cu Columbia mi-a adus mai mulți bani,
dar e greșit să fii plătit pentru ce faci și să fii plătit bine?
Era vremea comunității de culoare,
care voia să-și arate valoarea cu mândrie,
iar Miles a fost dovada principală
și era spilcuit din cale-afară.
Miles Davis a fost personificarea ideei de a fi cool.
Era eroul mitologic.
A devinit un Superman negru.
Când apărea un nou album al lui Miles,
ne plimbam cu albumul după noi.
Simplul fapt că-ți plăcea muzica lui Miles era dovadă că erai la modă.
Miles Davis purta costume scumpe și conducea mașini rapide,
avea parte de femei și toate cele.
Nu voiam doar să cântăm alături de Miles Davis,
ci voiam să fim Miles Davis.
Îl întrebam: „Miles, ce faci cu copiii,
când vrei să ieși cu ei în oraș?”
Iar el zicea: „Le chem un taxi.”
Miles devine un simbol pentru ce înseamnă să fii cool,
sofisticat și masculin.
Un bărbat de culoare care nu înghite rahaturi.
Eram cool, la modă, al naibii, sofisticat și foarte spilcuit.
Și multe altele.
Dar suflam în trompetă ca un nebun și aveam o formație grozavă,
așa că nu am fost apreciat și recunoscut doar pe baza imaginii mele de rebel.
Oamenii începeau să vorbească despre aura lui Miles Davis.
Cred că tonul închis al pielii lui Miles Davis,
în loc să fie un impediment,
îi era un avantaj.
Era foarte diferit de orice
se prezenta la televizor sau în filme la acea vreme.
Miles și-a transformat culoarea pielii în ceva cool, ceva de dorit.
Eram mereu aranjat la patru ace când ieșeam în public,
la fel și Frances.
Un negru zdravăn și autentic ca mine, alături de o femeie uimitor de frumoasă.
Frate, era altceva...
Oamenii se opreau și se uitau cu gura căscată.
Miles îmi cumpăra mereu haine…
Toată lumea știa că am picioare grozave.
El era elegant, eu eram elegantă.
Și, desigur, când cobori dintr-un Ferrari...
Eram un cuplu sexy, nu e nicio îndoială.
Miles și Frances, pe val.
Când eram mic, când îi vedeam împreună,
mă lăsau cu gura căscată.
Îmbrăcați la patru ace, foarte aranjați
și îndrăgostiți.
Erau ca un prinț și o prințesă.
Am avut un prieten care era scriitor, pe nume George Frazier.
Și s-a gândit la un cuvânt
care îl descria pe Miles.
Avea legătură cu matadorii spanioli.
Mulți matadori pot ucide taurii,
iar unii dintre ei sunt luptători palpitanți,
dar alții intrau în coridă și stăteau acolo, agitând pelerina.
Iar taurul ataca
și publicul își ținea respirația.
Acel luptătorul avea „duende”.
Iar Miles avea duende.
Miles era genul de om care...
Dacă te plăcea, te plăcea. Dacă nu te plăcea, nu te plăcea.
Pur și simplu așa era el.
Dacă erai de partea bună,
acolo erai.
Și dacă erai de partea greșită, probabil că acolo rămâneai.
Eram rece față de mai toată lumea.
Așa m-am protejat,
n-am permis nimănui să-mi citească sentimentele și emoțiile.
Și, pentru mult timp, a funcționat.
Am fost la clubul Village Vanguard când Miles cânta acolo.
I-am zis: „Dle Davis, mă numesc Archie Shepp...
Vreau să vă întreb dacă-mi permiteți să vă acompaniez.
Iar el zice: „Archie cum?”
Și am zis „Archie Shepp”.
Iar el spune: „Pe mă-ta!
Nu mă poți acompania tu pe mine.”
Lui Miles nu-i păsa.
PRIETEN
Miles nu trebuia să facă nimănui pe plac,
în afară de Miles.
Miles nu era interesat.
Înțelegi? Nu-l interesau oamenii.
Fiindcă era Miles Davis.
Avea anumite ciudățenii ale lui.
Era furios, antisocial...
Dar de multe ori, acele nesiguranțe și acei demoni
sunt lucrurile pe care se bazează arta,
astfel că arta ajunge să devină o cale de vindecare.
I-a dat ocazia să-și expună vulnerabilitatea
și să ne arate o latură a lui
pe care n-o putea arăta în public.
BIRDLAND
Lucram la Birdland.
Tocmai făcusem un număr și Miles a venit sus să fumeze.
Stăteam în față la Birdland, leoarcă,
pentru că era o noapte de august încinsă, umedă și îmbâcsită.
Tocmai o dusesem pe o fată drăguță, pe nume Judy, să ia un taxi.
Un polițist vine la mine și-mi spune să mă car.
Iar Miles zice: „De ce? Fumez o țigară.
Lucrez jos, la club, acum fumez o țigară.”
Și stătea lângă placarda cu numele lui.
M-I-L-E-S. Miles.
Ăsta sunt eu. Tu cine ești?
Kind of Blue de-abia se lansase.
Era subiectul momentului, una dintre vedetele vremii.
La apogeul faimei sale.
Iar polițistul îi spune: „Nu-mi pasă. Nu poți sta acolo.”
Și Miles zice: „Nu mă mișc.”
M-am uitat adânc în ochii lui
și nu m-am mișcat.
În acel moment, Miles era într-o formă atât de bună,
încât polițistului i-a fost greu să-l imobilizeze.
De nicăieri, un detectiv alb vine în fugă
și mă lovește în cap.
M-a luat prin surprindere.
Am primit un telefon
și am fost chemată la secția de poliție.
Atunci i-am văzut fața.
A fost îngrozitor.
Eram cu ochii în lacrimi.
M-aș fi așteptat la asemenea căcaturi
în East St. Louis, dar nu în New York,
care chipurile este cel mai monden și mai grozav oraș din lume.
N-a fost vorba decât de rasism.
Întreg orașul era rasist, toată lumea, presupun.
Așa că…
Ce ar putea fi?
Nu văd nicio cauză în afară de asta.
A fost ca un memento al faptului că, oricât de realizat ai fi,
oricât de calificat,
oricât de avut și oricât de recunoscut,
nu ești protejat
de ostilitățile rasiale din Statele Unite.
La naiba...
Nu poți scăpa de asta.
Acea întâmplare m-a schimbat pentru totdeauna.
M-a făcut mult ursuz și mai cinic decât aș fi fost.
Își amintea de asta din senin. Vorbeam aiurea și, deodată, zicea:
„Polițiștii aia căcănari, frate!”
Din senin, fără nicio legătură.
Își amintea de acel moment.
Chestiile astea nu dispar,
doar pentru că s-a întâmplat să ai ceva succes.
Chestiile alea ți se întâmplă de când ești tânăr
și rămân cu tine tot restul vieții.
Miles Ahead a fost prima colaborare între Miles Davis și Gil Evans,
după ce Miles a semnat cu Columbia Records.
Era unul dintre motivele pentru care Miles s-a dus la Columbia Records.
Columbia avea bugetul și resursele necesare
pentru un asemenea proiect.
Eu și Gil eram ceva deosebit împreună, din punct de vedere muzical.
Mi-a plăcut să lucrez cu Gil, pentru că era foarte meticulos și creativ
și am avut încredere mereu în partiturile sale.
Lucram împreună la pian tot timpul.
Îl întrebam: ”Ce zici, așa? Sau așa?”
Eram captivat de modul în care interpreta piesele
și de stilul lui atât de natural.
Când au lansat Miles Ahead,
au folosit un fotomodel, o tânără albă, pe puntea unui velier
pe coperta originală a albumului.
Imaginea era menită să evoce viața luxoasă sau înstărită,
pentru ca albumul să poată fi vândut
unui public mai larg, adică alb.
Iar Miles se duce la George Avakian
și-i zice: „Ce caută zdreanța aia albă pe coperta albumului meu?”
Devine conștient de puterea sa
ca artist care generează încasări imense
pentru casa de discuri,
așa că are un cuvânt de spus în astfel de decizii.
Iar următorul lot de discuri cu aceeași compilație
apare cu alt titlu și altă copoertă,
Miles Davis însuși fiind pe copertă.
Miles Ahead a fost prima dintre cele trei colaborări minunate
cu Gil Evans și o orchestră de 19 piese.
La doi ani după Miles Ahead au scos Porgy and Bess.
Apoi, doi ani mai târziu...
Petrecusem ceva timp în Barcelona.
După ce terminam reprezentația,
urmăream spectacole de flamenco
și tilul m-a cucerit.
I-am spus lui Miles: „Vreau să vezi ce văd eu
și să simți ce simt eu ascultând flamenco.”
Mult timp, nu a vrut să meargă, dar a cedat.
Așa că am mers să vedem un spectacol flamenco cu muzică și dans.
Când am părăsit teatrul,
ne-am dus direct la magazinul de discuri Colony Records
și a cumpărat toate albumele flamenco de acolo.
Când am lucrat la Sketches of Spain, cel mai dificil a fost
să interpretez secvențele unde ar fi trebuit o voce,
mai ales fiind ceva spontan.
Vocea mea trebuia să fie și veselă, și tristă, iar asta a fost foarte greu.
După ce interpretezi un astfel de cântec de câteva ori,
pierzi trăirea necesară pentru a ajunge în acel punct.
Părea să meargă bine.
Tuturor le-a plăcut albumul.
- Odată ca niciodată, era o prințesă... - Tu erai prințesa?
Și s-a îndrăgostit.
A fost greu de făcut?
A fost foarte ușor.
Oricine putea vedea că prințul era fermecător.
Singurul potrivit mie.
Lui Miles i-a plăcut mereu o linie melodică puternică.
A simțit că acele melodii îi dădeau ocazia să comunice,
ca și cum ar fi zis: „Iată ceva ce știți deja.
O să vă arăt cât de frumos poate fi.”
Putea prelua ceva precum „Someday My Prince Will Come”
dintr-un film de Walt Disney
și să-i insufle o sensibilitate și o profunzime uimitoare.
Spunea: „Cânt pentru soția mea, Frances.”
Și puteai simți dragostea și grija din felul în care cânta.
Someday My Prince Will Come
a primul album al lui Miles la care am apărut pe copertă.
Era plecat din oraș
și-mi amintesc că am mers la filmări
și mă suna la fiecare două minute ca să-i spun ce port, cum arăt.
Voia să se asigure că arăt perfect.
Și, desigur, cred că așa a fost.
Mi-am pus o aluniță pe un pomete pentru că am crezut că are fler.
Începând cu Someday My Prince Will Come, am început să cer
ca pe coperțile albumelor mele să apară femei de culoare.
Era albumul meu și eram prințul lui Frances.
Așa că am pus-o pe Frances pe copertă.
S-a ridicat pentru a apăra frumusețea femeilor de culoare
și spunea că e frumusețea pe care o proiectează
cu muzica sa, prin trompeta sa.
O declarație importantă.
Iar asta pentru că credea că are soție frumoasă și sexy.
Toată lumea voia să joace în Poveste din cartierul de vest.
Jerome Robbins, Steve Sondheim.
Era producția momentului.
La probe s-au prezentat cel puțin 300 de fete.
Am urcat pe scenă, am început să pocnesc din degete și apoi...
Am imitat-o pe Ella Fitzgerald, iar Jerome Robbins
și toți ceilalți au rămas uluiți.
Mă infiltrasem.
Pe atunci, beam mai mult decât în trecut
și prizam multă cocaină.
Combinația asta te poate face foarte arțăgos.
Frances era singura femeie care mă făcuse gelos vreodată.
Și, fiind gelos, când abuzam de droguri și alcool,
se uita la mine de parcă eram nebun,
ceea ce eram atunci.
Dar eu mă credeam sănătos și deasupra tuturor.
Avea episoade de gelozie cu mine.
Nu se împăca nicidecum cu faptul că stăteam cu atâția oameni
și că primeam atâta atenție.
Atunci a venit la teatru, m-a luat de acolo în Ferrari-ul lui
și mi-a zis: „Nu vreau să joci în Poveste din cartierul de vest.
Femeia trebuie să fie cu bărbatul ei.”
M-am blocat.
Dar eram îndrăgostit de el
și am făcut cum mi-a cerut.
Am renunțat la rol.
A trimis pe cineva după copiii lui, Cheryl Ann, Gregory și micul Miles.
Și am ajuns să lucrez în bucătărie.
Am ajuns la New York, Frances ne-a înscris la școli
și am început să mergem la școală, să venim acasă, să ne facem temele.
Era o mare schimbare pentru ea.
Nu știam să gătesc. Trăisem mereu pe drum. De unde să știu?
Mi-a zis:
„Privește, ascultă,
fii atentă la ce fac eu și apoi fă la fel.”
Așa că am învățat să gătesc.
Gătea la parter,
iar din când în când urca la etaj și dispărea un pic.
Mai târziu, mi-a spus: „Îți amintești că dispăream
când mergeam la etaj?”
„Da.”
„Mergeam la etaj ca să mă uit la balerinii mei.”
Mereu părea să-și rețină
anumite sentimente...
în legătură cu ce ar fi putut realiza.
Am fost operat la șold în aprilie 1965.
Mi-au înlocuit capul femural cu os din tibie,
dar n-a funcționat,
așa că a trebuit să fiu operat iar în august.
Aveam dureri mari în permanență.
Începusem iar să beau mai mult decât în trecut
și luam calmante pentru durere.
Și foloseam tot mai multă cocaină...
probabil că din cauza depresiei.
A fost o combinație de gelozie,
cocaină,
aspirină,
scotch și lapte. Asta e combinația
de care am aflat mai târziu.
Această combinație îți provoacă crize,
ceea ce s-a întâmplat.
Într-o seară, am mers cu Miles la Birdland.
Quincy Jones era și el acolo.
Când am ajuns acasă în acea seară,
i-am spus lui Miles că Quincy Jones e chipeș.
Și înainte să-mi dau seama…
A fost ceva fulgerător.
Am văzut stele. Eram pe podea.
A fost cel mai șocant lucru care mi s-a întâmplat,
pentru că nu fusesem lovită în viața mea.
Atunci a fost prima dată,
dar n-avea să fie ultima, din păcate.
Pe atunci, nu știam că eram aproape de plecare…
dar atunci s-a întâmplat.
Pot să spun asta fără reținere.
Frances a fost cea mai bună soție pe care am avut-o.
Mi-am dat seama cât de urât am tratat-o și că s-a terminat.
Știu asta acum și aș vrea să fi știut asta și atunci.
Vorbea mereu despre ea.
Chiar și după ce s-a terminat,
patru sau cinci ani mai târziu, spunea:
„Vezi ce costum are fata aia?
Odată, i-am cumpărat lui Frances un costum identic.”
După ce am plecat,
am auzit că Miles zicea că a dat-o în bară.
De asemenea, a zis:
„Cine o va cuceri
va fi un căcăcar norocos.”
Asta am auzit.
Avea dreptate.
În ultimii ani în care Coltrane a fost în grupul meu,
a început să cânte și solo.
Când se întâmplă asta, magia formației dispare
și cei care odată adorau să cânte împreună
ajung să fie nepăsători.
Și atunci o formație se destramă.
Aș minți dacă aș spune că nu m-a întristat,
pentru că adoram să cânt cu formația
și cred că a fost cea mai bună trupă din toate timpurile.
Măcar dintre cele pe care le auzisem până atunci.
Căutam mereu melodii noi,
provocări noi pentru ideile mele muzicale.
Venise timpul să fac o schimbare.
Lucram la un local pe nume Half Note.
Miles a venit în timpul numărului
cu o pelerină neagră și o pălărie neagră, cu o alură misterioasă,
și mi-a zis: „Caut un basist.
Te interesează?”
Pe atunci, nu exista subiect mai palpitant decât Miles Davis.
Mi-a sunat telefonul,
iar când am răspuns, am auzit o chitară.
Cineva ciupea o chitară.
Apoi vocea din telefon spune:
„Chitara e mare belea, nu-i așa?”
„Vino la mine acasă diseară, la 13:30.”
Clic.
Nu și-a spus numele.
Nu mi-a dat adresa, numărul de telefon, nimic.
Dar Miles m-a chemat.
Mi-a expediat un bilet la clasa I
și m-a trimis la croitorul lui, ca să-mi facă un smoching.
Așa că am luat avionul până în California.
Miles, ce ne cânți acum?
Să-mi spună altcineva, fiindcă Miles are laringită.
Ceva pe ritm de blues.
Încă o dată, Miles Davis Quintet!
Marele quintet al lui Miles din anii '60
a dat naștere unui mod de a improviza care era complet nou
și care permitea un nivel incredibil de democrație
în privința intervențiilor în piesă,
astfel că oricine putea duce linia melodică oriunde dorea.
Se înconjura mereu de voci tinere, în devenire și necunoscute.
Le permitea să-și dezvolte propria identitatea muzicală în formație
și a continuat să lanseze noi și noi talente,
pentru restul carierei sale.
Când am intrat în trupa lui Miles, aveam 23 de ani.
Tony Williams, toboșarul, avea 17 ani.
Eram copii. Niște copii.
În orice fel de exprimare artistică, creativitatea și geniul
nu au nicio legătură cu vârsta.
Ori le ai, ori nu le ai.
Simplul fapt că ești bătrân nu te va ajuta să le obții.
În fiecare seară, consideram că mergem la un laborator.
Miles era chimistul principal.
Treaba noastră era să combinăm toate aceste ingrediente, alternări și ritmuri
pentru a crea ceva care explodează în siguranță, cu o mică doză de pericol.
Asta se întâmpla seară de seară.
Miles voia să trăim pe scena din fața oamenilor,
creând pe viu, în fața oamenilor.
Cu alte cuvinte, nu te baza pe ce știi.
El căuta să descoperi ce nu știai.
Mi-a plăcut ideea asta. Urăsc repetițiile.
Ideile bune sunt ignorate.
Vreau să fac greșeli pe estradă și să le repar acolo.
Miles chiar ne-a spus:
„Vă plătesc să exersați pe estradă în fața oamenilor.”
I-am zis: „Publicul nu va aprecia asta.”
Iar el spune: „Mă ocup eu de public.
Voi cântați cum vreți. ”
Teo, știi că nu pot cânta asta.
Ba poți.
Te apropii.
Știi ce vreau să spun? Herbie, se poate așa?
- O vom împărți. - Da, e o idee bună.
Șase.
Stai, Teo, nici nu știu cum să cânt acolo.
- Ignoră prima linie. - Cântă, Teo.
Odată ce reușeau o interpretare
unde toți trompetiștii cântau corect,
fără greșeli sau scăpări majore,
acea interpretare ajungea pe album.
Aveam o carte la mine,
pe care o folosisem în armată.
Scriam câte ceva în ea și mi-a zis: „Ai ceva muzică?”
„Da. Am niște chestii în cartea asta.”
A deschis cartea și a zis: „Hai să încercăm.”
- Cum se numește? - „Footprints”.
„Footprints”?
Fără repetiție,
ne-am uitat la partitură, am schimbat câteva păreri și am înregistrat.
Ulterior, când mergeam la studio,
îmi spunea: „Vezi că înregistrăm miercuri. Să aduci cartea.”
În 1969, un om a pășit pe Lună,
iar Statele Unite încă erau angajate într-un război sângeros cu Vietnam.
Cred că Miles a simțit importanța tinerei generații,
fiindcă Miles se gândea mereu la viitor.
Anul 1969 a fost anul în care rock-ul și funk-ul se vindeau ca pâinea caldă.
Oamenii umpleau stadioanele ca să audă și să vadă vedetele pe viu,
iar jazzul părea să-și piardă strălucirea.
În 1969 am avut reprezentații în multe cluburi pe jumătate goale.
Asta mi-a spus ceva.
Muzica lui Jimi Hendrix, Sly Stone și James Brown
a fost o dovadă pentru Miles că un concert poate atrage mulți oameni.
Poți câștiga mai mulți bani cu un concert de 45 de minute
decât faci într-o săptămână într-un club, trei numere pe noapte.
A devenit interesat de o trupă electrică
pentru că stătea mult cu formația Sly and the Family Stone.
Sly îi spunea câți bani a făcut. Și Miles zicea: „Ce? Cât? ”
După aceea, Miles și-a schimbat abordarea.
Mi-am dat seama
că majoritatea rockerilor nu știau nimic despre muzică.
Așa că m-am gândit că, dacă ei pot
ajunge la atâția oameni și vinde atâtea discuri fără să știe ce fac,
atunci aș putea să fac și eu asta. Dar mai bine.
Miles m-a rugat să ne întâlnim și a fost o întâlnire foarte tensionată.
Zicea că netrebnicii ăia albi cu păr lung
îi furau muzica și ritmurile.
Era furios și voia să fie eliberat de contract.
I-am spus: „Pot să-ți dau anumite date,
în spectacole cu muzicieni dintr-o altă generație,
interpretând o altfel de muzică.
Știu că, dacă alegi să cânți în acele zile, se va întâmpla ceva.”
„IF I'M IN LUCK I MIGHT GET PICKED UP” BETTY DAVIS
Pe atunci,
cunoscusem o tânără și frumoasă cântăreață și compozitoare, Betty Mabry.
Era plină de lucruri inedite și surprize și m-a ajutat să mă îndrept unde voiam.
Betty Davis era o tânără dinamică și dârză,
care făcea parte din cercurile rock din New York și California.
I-a schimbat complet părerea în privința tendințelor muzicale.
Betty a fost o influență majoră
atât în viața personală, cât și în activitatea muzicală.
M-a ajutat și să-mi schimb garderoba.
M-am dus la el acasă și avea niște costume haioase
atârnate în dulap, pantofi și tot felul de pălării amuzante.
L-am întrebat ce se întâmplă.
S-a schimbat de pe o zi pe alta.
Am vrut să schimb direcția.
Trebuia să fac asta, ca să nu-mi pierd încrederea și pasiunea față de ce făceam.
A ajuns să mă intereseze basul electronic.
Îmi oferea ce voiam să aud, față de basul acustic.
M-a sunat și mi-a zis că vrea să vorbească cu mine.
Mi-a zis: „Frate, trebuie doar să cânți ca la contrabas.”
I-am zis: „Nu e același lucru.
Notele sunt diferite. Sunetul e diferit.
Impactul e altul. Lungimea notelor e alta.
Poziția…
Miles, n-au în comun decât partitura.
Asta folosesc de la 18 ani.
De ce dracu' aș schimba?
Ca să vin cu tine? Nu, frate, nu fac asta.”
Și mi-a zis: „Bine.”
Așa că mi-am pus pălăria și mi-am văzut de drum.
Formația s-a destrămat când Ron a decis să plece definitiv,
fiindcă nu voia să cânte la bas electric.
Începusem să mă gândesc la alte moduri
de abordare a muzicii.
Am fost la studio în august 1969.
Miles m-a zis: „Vino la Columbia Studios la ora zece.”
Am ajuns la 9:30. Femeia de serviciu m-a lăsat să intru.
Am adus câteva schițe muzicale pe care nu le mai văzuse nimeni,
cum am făcut la Kind of Blue.
Le-am spus muzicienilor că pot face orice doresc
și să cânte orice li se pare că aud, iar ei asta au făcut.
Erau patru percuționiști care cântau simultan,
doi basiști care cântau simultan,
doi sau trei la clape în același timp, o chitară.
A fost o improvizație fantastică.
Mi-a spus să aduc doar un chimval și un tambur.
Am repetat începutul albumului Bitches Brew.
Și apoi…
Auzi sunetul trompetei lui Miles izbindu-se de clădiri
la ora trei dimineața.
Și se auzea de parcă New Yorkul era un uriaș canion de clădiri.
Parcă era ceva de rău augur.
Părea că urma să se întâmple ceva.
Mișcându-se ca o amibă târâtoare
și unduitoare, din care ceva se ițea deodată.
Dar toată această creație se mișca la unison.
Aveam radioul pe postul de jazz și lumea zicea:
„Doamne! A sosit noul Miles.”
MEMORANDUM CBS 14 NOIEMBRIE 1969
MILES A SUNAT ȘI A SPUS CĂ VREA CA TITLUL ALBUMULUI SĂ FIE
„BITCHES BREW”
AȘTEPTĂM INSTRUCȚIUNI.
Apoi a spus numele.
Și i-am zis: „Poți spune așa ceva la radio?”
Și-mi zice: „Lăsați muzica. Trebuie neapărat să vedeți coperta.”
Bitches Brew s-a vândut mai repede decât orice album al meu,
în mai multe copii decât orice alt album de jazz din istorie.
După Bitches Brew,
a început să concerteze la Fillmore East.
Eram la cabină și Miles a primit cecul.
Se uită la el și l-am auzit spunând:
„Mă simt ca un hoț.”
Pe Strada 125 era un restaurant indian.
Am stat acolo, am mâncat și am vorbit vreo două ore.
Când ne ridicăm și ieșim,
zice: „Ce părere ai?”
Eram nedumerit. „Ce părere am despre ce?”
Încercam să-mi dau seama.
Și spune: „Ce părere ai de muzică?”
Și fac o grimasă, fiindcă se auzea muzică indiană.
Și Miles a spus: „Așa sună noul album, On the Corner.
Am să combin tobele indiene și sitarul cu stilul funk.”
Albumul On the Corner e lipsit de ambiguități.
Știm ce ritm vrem.
Devenea tot mai intens.
Patru, unu, doi. Așa e funk-ul.
Era ceva exploziv. Creau rumoare seară de seară, mergând mereu mai departe,
într-un stil noduros și periculos,
în ceea ce privește folosirea percuției și a distorsiunilor sonore.
Muzică de junglă cosmică.
Atunci am înțeles că Miles
era un mare preot voodoo al muzicii.
Părea să fie LSD muzical.
Oamenii care fumau un joint și se duceau amețiți,
își reveneau dintr-o dată.
Iar cei care erau treji, parcă ajungeau drogați.
A schimbat totul cu modul în care cânta.
Publicul lui Miles se schimba fiindcă muzica lui se schimba
și absorbea ce se întâmpla în prezent.
Ce se întâmpla în prezentul lor. Nu în urmă cu zece ani, ci în prezent.
N-am înțeles niciodată ce-i atrăgea pe toți acei oameni.
Am încercat să înțeleg ce aude el.
N-am înțeles.
Și chiar nu suna bine.
Oamenilor care spun asta
le pot spune doar atât: „Sunteți ignoranți,
iar motivul pentru care spuneți asta este gelozia
și faptul nu ați fost, nu veți fi vreodată și nici n-ați putea înțelege
ceva ce vă depășește mintea limitată, încâlcită și strâmbă.”
„La naiba, Carlos, ești cam dur.”
Dar e adevărat.
Când asculți albumele scoase în succesiune rapidă
între anii '69 și '75,
poți auzi șablonul pentru hip-hop, house,
drum and bass, muzică electronică.
Miles făcea toate astea la începutul anilor '70.
Crea muzică nouă și umbla la însăși fundația muzicii.
Când eram cu el, era destul de sănătos. Se descurca foarte bine.
Avea o dietă bună și sănătoasă, nu lua droguri.
Desigur, se antrena zilnic la sală, făcea box.
Lucrurile astea erau foarte importante atunci, iar asta i-a prins bine.
Mi-am dat seama că Miles se droghează din nou,
chiar dacă nu făcuse asta în preajma mea,
fiindcă devenise paranoic.
Era violent, samavolnic.
I-am spus: „Știi că eu n-o să trăiesc așa.”
În octombrie 1972, am adormit la volan
și am intrat cu un Lamborghini într-un separator de sens.
Am stat la pat aproape trei luni, iar când am ajuns acasă
a trebuit să folosesc cârje o vreme, ceea ce mi-a stricat șoldul și mai tare.
A fost cel mai important moment din viața lui, probabil.
Durerea cruntă pe care o simțea de când se trezea și până adormea
l-a silit să apeleze la medicamente,
cocaină, alcool, țigări, orice i-ar fi putut alina durerea.
A început să accepte tot mai puține slujbe și turnee.
Până la urmă, trupa s-a destrămat. Nu mai exista trupa lui Miles Davis.
Eram sfârșit spiritual de toate rahaturile prin care trecusem
în toți acei ani.
M-am simțit epuizat artistic.
Nu mai aveam ce spune în muzică.
Știam că am nevoie de odihnă, așa că asta am făcut.
Am renunțat la cea mai mare pasiune, muzica mea.
Și, cu cât stăteam mai retras,
cu atât mai mult mă adânceam într-o altă lume întunecată.
Clădirea de apartamente devenise grota lui,
în care s-a autosechestrat.
Uneori, treceau zile sau săptămâni în care nu mai ieșea.
Când aveam 15 sau 16 ani,
stăteam în New York, în acea perioadă întunecată.
Îmi amintesc că era mereu întuneric în casă.
Îmi amintesc doar țigări, sticle de bere și cocaină.
L-am vizitat de câteva ori.
Era o perioadă grea pentru el.
Era...
M-am cam speriat.
Era singur, avea dureri și nu cânta.
Pentru el, dacă nu cânta era ca și cum…
nu mai avea apă.
Voiam să se termine odată.
Voiam să înceteze acea perioadă neagră.
Părea o persoană cu totul necunoscută.
Voiam să redevină unchiul meu, supereroul meu.
Îmi amintesc că odată mergeam în Harlem
și era o femeie în mașină cu noi.
Stătea lângă mine,
Miles a condus până acolo și apoi a zis: „Așteptați.”
Iar când a ieșit din clădirea în care intrase,
era de-a dreptul spart.
Avea pete de cocaină pe față
și voiam să spun ceva, dar mi-era prea frică.
Apoi m-a înghiontit și mi-a zis: „I-ai tras-o.”
I-am zis că nu i-am tras-o.
Iar el îmi spune: „Nu plecăm până când nu recunoști că i-ai tras-o.”
Și apoi oprește motorul.
„Bine, i-am tras-o pe capotă. Putem pleca?”
Iar el îmi zice: „Credeam că suntem prieteni.”
Așa arăta o seară cu Miles.
Miles ne vizita pe atunci.
Avea nevoie de bani și îl împrumutam,
știind că nu-i mai primim înapoi.
Într-o zi, am plecat de acolo și i-am zis lui Marie:
„Cred că e sfârșitul.
De data asta nu-și mai revine.”
Dar apoi am zis că nu știi sigur niciodată.
Cam în aceeași perioadă,
Cicely Tyson a început să mă viziteze iar.
Mă mai vizita și înainte de asta,
dar atunci a început s-o facă tot mai des.
Avea o sănătate foarte precară pe atunci.
Mulți l-au crezut într-o stare atât de deplorabilă,
încât nu va mai putea cânta vreodată.
Chiar și el s-a gândit la asta.
Cicely l-a motivat să vadă din nou
că are ceva de oferit
și că creativitatea lui nu și-a atins apogeul.
M-a ajutat să-i alung pe toți din casă.
M-a protejat și a început să observe
că mâncam cum trebuie și nu mai beam la fel de mult.
M-a ajutat să mă las de cocaină.
Îmi dădea mâncare sănătoasă, multe legume și sucuri din belșug.
Alerga pe plajă și încerca să fie vegetarian,
ceea ce era uimitor, pentru că nu putea.
Mă suna și-mi zicea: „Vino la mine
și du-mă undeva unde au carne.
Lasă-mă să adulmec aromele și apoi ia-mi un hotdog.”
Miles a avut nevoie de acei ani ca să-și adune puterile,
să renunțe la droguri să cânte din nou, să se ocupe de public,
să se ocupe de turnee și de critici
și să trăiască.
Din 1975 până în 1980, n-am pus mâna pe trompetă.
Timp de patru ani n-am atins-o nici măcar o dată.
Până la urmă, au trecut aproape șase ani.
Îmi tot aducea înregistrări la birou
cu o formație electronică.
I-am spus că-i dau 70.000 de dolari pentru două concerte la Avery Fisher Hall.
S-a uitat la mine ca la un nebun. Nimeni n-ar fi făcut asta.
Am scos un cec de 35.000 de dolari și i l-am dat.
Și apoi mi-am ținut respirația.
Mi-am cumpărat un Ferrari 308 GTSi sport coupé nou-nouț, galben aprins,
cu acoperiș retractabil.
Eram gata să mă întorc la muzică.
A cumpărat mașina doar ca să apară la concert.
Iar eu mi-am cumpărat o cămașă nouă.
El și-a luat un Ferrari.
Miles revenise.
Și avea un sunet inedit, cu toți acei tineri muzicieni.
Dispăruse de șapte ani și s-a întors din senin.
CHITARIST
S-ar fi putut opri definitiv, spunând c-a făcut destul.
Și toată lumea l-ar fi aprobat.
Dar el voia să continue.
Nu a fost doar revenirea unui artist,
ci renașterea unei ființe umane.
N-am văzut pe nimeni făcând așa ceva.
Vă mai face plăcere să cântați jazz în Europa?
Da. Îmi place să cânt la festivalurile de jazz din Europa.
Dar festivalul Molde? Ați întârziat.
Mi-a fost rău azi-dimineață.
Începând de la primul turneu,
eram într-un alt oraș sau altă țară în fiecare zi.
Să zicem că spectacolul începea la opt.
Ne întoarceam la hotel până la miezul nopții.
După aceea, voia să picteze.
Punea mâna pe orice instrument de scris și începea să deseneze.
Când eram pe drum, desena în avion, desena în mașină,
desena în sala de așteptare.
Ajungeam la concert, el desena în cabină.
Parcă desenele i se scurgeau din braț, spre palmă și pe hârtie.
Când greșești o linie,
te simți la fel ca atunci când greșești o notă?
Nota de lângă cea pe care o crezi greșită
o corectează pe cea dinaintea ei.
Într-o dimineață devreme, ieșisem să alerg.
Așteptam lângă lift, iar când ușile s-au deschis, el era acolo.
Inima îmi bubuia, mă simțeam...
ca într-un film, când dai de vampir,
știi că vei muri și nu-ți pasă.
M-am uitat înapoi și mi-a zis: „Fă bine și fugi,
când mă întorc o te înșfac.”
Și asta a fost tot. Am început să pictăm împreună.
Exista un interes uriaș față de tot ce făcea,
din toate direcțiile.
Miles, ce te-a făcut să pictezi?
Era mai căutat ca niciodată.
Cine sunteți?
Părea că uitase cine fusese până atunci.
E un nou început pentru mine.
A fost la talk-show-uri.
Bună seara. Sunt Miles Davis.
La emisiuni nocturne.
- Miles Davis. - Miles Davis.
Miles Davis!
Accepta interviuri în toate orașele în care cântase.
Era un om cu totul diferit.
Ba chiar l-a acompaniat pe Prince.
Îl adora pe Prince. Destinul i-a făcut să colaboreze.
Am primit un telefon de la Tommy LiPuma,
vicepreședinte la Warner Bros.
Mi-a zis: „Miles Davis a plecat de la Columbia și vine la Warner Bros.”
”Felicitări!”, i-am zis. Iar el îmi spune? „Ai un repertoriu?”
Imediat ce am închis telefonul, m-a lovit linia basului din „Tutu”.
Când compun o piesă pentru cineva, dacă văd
că se mișcă pe ritmul melodiei, știu că e ce trebuie.
Mă uitam la Miles, în celălalt colț al studioului.
Iar el a început să cânte la pian pentru mine.
Privind în urmă, îmi dau seama că el nu mai înregistrase așa ceva,
cu căști, folosind un canal de percuție și toate cele.
Îi plăcea. Nu a fost deloc intimidat.
S-a dedicat total.
Da!
La bază, era același adolescent
care venise la New York să cânte muzică modernă.
Voia să aibă mereu acel sentiment.
Miles nu vorbea niciodată despre vechile lui albume.
Nu le ținea în casă. Nu avea niciunul.
Nici măcar unul. Nu le voia acolo.
Voia să vadă doar lucrurile la care lucra.
Când am intrat în trupă, Miles părea în regulă.
Era foarte atent, mereu la înălțime,
dar, după o vreme, nu mai arăta la fel de bine.
Veți înțelege dacă urmăriți concertul de la Saturday Night Live.
Se mișcă fără țintă, sunetul lui e aproape stins.
Era necăjit, pentru că nu găsea nota potrivită.
Nu simțea notele.
Uneori umbla aiurea pe scenă...
dar era tot Miles.
În acastă seară, pentru prima dată, Miles Davis și Quincy Jones
vor cânta pe aceeași scenă.
Încercam de 15 ani.
Îl tot presam în legătură cu asta.
Iar la un moment dat mi-a zis: „Bine, căcănare.”
Chiar dacă nu va mai cânta vreodată,
a făcut parte din avangarda muzicii timp de peste 50 de ani.
Să-l văd la vârsta de 65 de ani
încercând să-și recreeze eul de 25 de ani
a fost ceva uimitor.
Iubitul meu frate
și unul dintre muzicienii și eroii mei preferați, Miles Davis!
Chiar l-am iubit.
Îmi face sufletul să zâmbească.
Era o melodie numită „The Pan Piper".
Știam că e o piesă dificilă
și nu eram convins că va reuși s-o interpreteze.
El n-ar spune asta niciodată.
Când ne-a venit rândul, îmi amintesc că am început.
Mi-aduc aminte că-mi spunea: „Dacă m-aș întoarce la vechile metehne,
chiar aș muri.”
Stăteam în fața televizorului și-mi spuneam: „E bolnav.
E bolnav.”
Mi-a spus odată: „Atunci când Dumnezeu vrea să te pedepsească...”
E dureros.
„...nu te lipsește de ceea ce ți-ai dorit.
Primești tot ce ți-ai dorit,
dar nu mai ai timp.”
Miles Davis!
Quincy Jones!
Miles a fost la spital în weekendul de Ziua Muncii, în 1991.
Vorbeam și ascultam muzică,
iar eu mă uitam la el și arăta bizar, încremenit.
Apoi m-am uitat la medicul din capul ușii,
a venit la noi și totul a durat o secundă.
Îi țineam capul în poală,
iar medicul a început să-l resusciteze.
Apoi ceva a țiuit, a mai venit un medic
și alții, laolaltă cu asistente.
Eu încă stăteam în pat, iar el mi se părea fără suflu.
Respira, știam că nu a murit.
Dar nu știam dacă... A fost înspăimântător.
Medicii erau peste el,
îl resuscitau și-l injectau,
apoi ne-au luat pe amândoi deodată, până la lift.
Nici măcar n-au observat că eram pe pat,
când capul lui era lângă mine.
Eram înconjurați de oameni,
în lift, când i-am auzit spunând că a avut un atac cerebral.
Deborah, fosta mea soție, m-a sunat și mi-a zis:
„Ar fi bine să iei loc.”
Am întrebat-o ce se întâmplă. Iar ea îmi spune:
„Miles Davis a murit.”
M-am simțit...
de parcă tocmai primisem o lovitură de baros în cap.
Cred că Miles a fost,
fără îndoială, cea mai aparte persoană pe care am cunoscut-o.
A făcut totul altfel decât toți ceilalți.
Privea lucrurile diferit. Vedea lucrurile diferit.
Trebuie să fii sincer cu tine însuți. Cred că filosofia lui se baza pe asta.
Cum poate cineva crea muzică atât de frumoasă,
având totuși și o latură întunecată?
Uneori nu mai suportam.
Alteori era perfect.
Nu regret, nu uit, dar tot iubesc.
Mi-e dor de el.
Mi-e dor de el. Îl visez deseori.
A fost...
un personaj uriaș.
Sigur că l-am iubit.
Era ca un frate care făcea tâmpenii, dar pe care îl acceptai așa cum era.
Era veritabil.
Autentic.
Nu vor mai fi mulți ca Miles.
Ajunge. Am terminat.
Subtitrarea: Marian Mangalagiu