OM INGET ANNAT ANGES, FRAMFÖRS MUSIKEN AV MILES DAVIS
CARL LUMBLY ÅTERGER MILES DAVIS EGNA ORD
Musiken har alltid varit som en förbannelse för mig.
Jag har känt en drift att spela musik.
Det är det största i mitt liv.
Jag tänker på det när jag somnar och när jag vaknar.
Musiken finns alltid där. Den kommer före allt annat.
Livet är ett äventyr och en utmaning.
Det går inte ut på att stå still och vara trygg.
Jag har varit på sättet som jag är i hela mitt liv.
Om man vill fortsätta skapa måste man kunna förändra sig.
Jag föddes i Alton i Illinois, en liten stad vid Mississippifloden.
Sen flyttade vi till East St. Louis.
I East St. Louis och Saint Louis bodde mycket folk från landsbygden.
Det gällde i synnerhet de vita. De var riktiga lantbor…
…och oerhört rasistiska.
Miles växte upp i en förmögen familj. Hans far var tandläkare.
Han ägde också en gård där han födde upp boskap…
BOSATT I EAST ST. LOUIS
…grisar och sånt.
De var gräddan i stan.
Han var näst mest förmögen i hela Illinois. En svart man!
Under hans uppväxt rådde fortfarande Jim Crow-lagarna.
Det betyder att faderns förmögenhet inte kunde skydda honom
från segregation och rasism på en plats som East St. Louis.
På min 13-årsdag köpte pappa en ny trumpet till mig.
Mamma ville att jag skulle få en fiol, men pappa hade sista ordet.
Det startade ett häftigt gräl mellan dem.
De hade bråkat ända sedan jag var ett litet barn.
Han kunde höra hur föräldrarna diskuterade och grälade.
BARNDOMSVÄN
Jag skulle tro att det påverkade honom som ung grabb.
Miles tog åt sig av allt det.
Ilskan, och attityden gentemot kvinnor.
Jag minns hur mamma plockade upp saker och kastade dem mot pappa.
Han blev så arg att han slog henne, så hårt att några tänder lossnade.
Det måste ha påverkat henne, även om jag inte vet precis hur.
Miles ansågs vara ett geni,
men han ansågs också vara…
…konstig.
Miles brukade gå ut i skogen och lyssna på fåglarna och andra djur.
Sen spelade han upp det han hörde.
Han har alltid gjort på sitt eget sätt.
Miles fick tidigt plats i trumpetsektionen i Eddie Randles Blue Devils.
Miles var ung och liten,
och kunde knappt fylla ut kostymen som han bar under gigen.
Medan de andra i Eddie Randles band var på jobbet
blir Miles Davis som tonåring dirigent för att populärt storband.
Sommaren efter high school är ett viktigt ögonblick för Miles.
Då får han en inbjudan om att spela i Billy Eckstines band.
Charlie Parker och Dizzy Gillespie spelade där.
Det är i det storbandet som framtiden för den moderna jazzen utvecklas.
Den underbaraste känslan som jag nånsin har känt, med kläderna på,
upplevde jag när jag träffade Diz och Bird.
Då var jag 18 år.
Det var då jag insåg att jag måste ta mig till 52nd Street i New York.
Det var där allt hände.
Walter Cronkite här.
Krigstider för alltid med sig nya flugor.
Den märkligaste flugan just nu är oljudet som kallas för jazz.
Den märkliga musiken har beskyllts för allt:
både dåligt väder och det moraliska förfallet.
52nd Street var ett mecka för jazzklubbarna.
MUSIKER
Det fanns jazzklubbar på bägge sidor av gatan.
Jag hade aldrig hört nåt som liknande det på 52nd Street.
Vi åkte dit och lyssnade förbluffat.
Det var skrämmande hur bra det var.
Utanför varje ställe fanns en högtalare som spelade upp musiken inifrån.
Man kunde ställa sig utanför och lyssna på musiken tills en dörrvakt…
Det fanns alltid dörrvakter som jagade iväg en.
Miles började studera musik på Juilliard.
Hans mamma ville också att han skulle utbilda sig till musiker.
Han tar studierna på fullaste allvar,
och han uppskattar vad skolan har att erbjuda.
Förr i tiden trodde många att man i skolan fick lära sig spela som de vita gjorde.
Och att man tappade känslan för musiken när man lärde sig musikteori.
Jag brukade besöka biblioteket och låna de största kompositörernas partitur.
Jag ville undersöka musikens värld.
Han vet att det finns mer att upptäcka än det han får lära sig på Juilliard.
På dagen var han i skolan,
men på kvällen var han på 52nd Street.
Under min första vecka i New York var jag på jakt efter Bird och Dizzy.
Men pengarna tog slut innan jag hittade dem.
En kväll hörde jag dock en röst bakom mig:
"Hej, Miles. Du har visst letat efter mig."
Jag vände mig om, och där stod Bird.
Bebopmusiker var som raketforskare.
De tål att mätas med Manhattanprojektet.
Den musiken utvecklades av rena rama ljudingenjörerna.
De slet hårt för att ta genren så långt de kunde.
Miles hamnade mitt i det musikaliska utvecklingsarbetet.
Bebop var de svartas musik. Den spelades av svarta musiker
som inte ville förknippas med minstrelshower.
Inga leenden, skratt, hånflin eller dansrörelser.
De ville inte underhålla.
De ville skriva musik som Stravinsky.
MUSIKER
Han var en renodlad konstnär.
Miles umgicks med alla möjliga finklädda figurer.
Det fanns en viss värdighet i det. För att inte nämna rent skryt.
Strax efter det att Miles började studera på Juilliard,
kom hans käresta från high school Irene dit
med deras gemensamma barn, och ännu ett på väg.
Helt plötsligt stod hon där och knackade på dörrjäveln.
Min mamma hade bett henne att komma.
Det är nästan obegripligt hur mycket han åtog sig i sin ålder.
Dels hade han barnen att tänka på,
dels krävde studierna på Juilliard mycket tid,
och dels krävde musiken både tid och stort engagemang.
Till slut måste han prioritera.
Musiken var precis allt. Den var sexuell, sensuell… Ja, allt!
Mäktig… Och humoristisk. Men han fick inte ihop det.
Till slut var det tvunget att komma i andra hand.
En dag sa lärarinnan att bluesen uppstod
ur de förtryckta slavarnas lidande.
MUSIKER
Att den härrör ur deras gråt och klagan. Det kom att bli det kedjade folkets musik.
Miles satt långt bak i rummet, och räckte upp handen medan hon pratade.
Så hon sa: "Ja?"
Varpå han svarade:
"Du är en nedrans lögnare."
Sen gick han därifrån.
Inom loppet av några månader börjar Miles umgås
och spela in musik med Bird.
Han hittade rätt direkt.
Varje kväll stod han på scen med Bird.
Bird spelade huvudmelodin, men Miles fick fria händer.
Han sa att han brukade kräkas…
…för att han blev så stressad och kände sig så förödmjukad.
De andra musikerna kunde enkelt trötta ut honom,
men han gick sin egen väg.
Han utvecklar en stil som verkligen återspeglar den han är.
Långa toner, lyrism…
Det representerar hans sanna jag.
När Miles träffar Gil Evans hyser de lika stor respekt för varandra.
De är också lika hängivna musiken, och det håller i sig livet ut.
Jag gillade hur Gil skrev musik, och han gillade hur jag spelade.
Vi uppfattade ljud på samma sätt.
I slutet av 40-talet samarbetade de på ett projekt
som kallades Birth Of The Cool. De var en nonett som skapade musik
genom att kombinera modern klassisk musik och jazz.
Nu, mina damer och herrar, ska ni få höra ny modern musik.
"Impressions in Modern Music" av Miles Davis och hans nya orkester.
Jag tror att syftet var att spela underhållningsmusik
som avsiktligen inte förmedlade samma känsla
som musiken som spelades på 52nd Street.
Framförallt ville de blanda nya färger, för att göra jazzens palett bredare.
Han var nog väl medveten om att han för att utveckla musiken
var tvungen att bryta ny mark.
Den europeiska civilisationens hjärta slår starkt igen. Paris är befriat.
Det markerar slutet på nazisternas styre i Paris.
Det har åter blivit "ljusets stad".
Det var en speciell tid för Frankrike. Väldigt speciell.
Folk kände en eufori efter krigsslutet.
Det fanns två bombnedslag: atombomben och befrielsen.
Efter kriget var Frankrike, precis som Europa, annorlunda.
Det behövdes därför ett nytt ljud för den nya eran.
Det blev jazz.
Du lyssnar på Tadd Dameron och Miles Davis Quintet.
Här är Miles Davis.
Det var min första resa utomlands.
Jag älskade att vara i Paris, och hur jag blev bemött.
Han påstod att till och med maten smakade bättre i Frankrike.
Och att doften ute på gatorna var ljuvligare i Paris.
Det var ett spännande ögonblick för honom.
Musiken var mitt liv.
Jag var så upptagen med musiken att jag inte hade tid för nån romans.
Tills jag träffade Juliette Gréco.
Första gången som jag såg Miles spela så var det från sidan.
Det var häpnadsväckande och så vackert. Han var också vacker.
Min engelska är fortfarande dålig, men då var den urusel, och…
Men vi förstod varandra.
Det var ett mirakel.
Ett kärlekens mirakel.
Juliette och jag brukade promenera längs Seine. Vi höll hand och kysstes.
Vi såg varandra i ögonen och kysstes igen.
Jag brydde mig mycket om henne, men det var en helt ny känsla för mig.
Hon presenterade honom för andra konstnärer.
De var smarta, och vissa filosofer. Det var den tidens intelligenta människor.
På den tiden ansågs jazz vara höjden av konstnärskap
av de intellektuella och kreativa cirklarna i Frankrike.
Han träffade Pablo Picasso och Jean-Paul Sartre.
Han betraktades som en jämlike av den tidens kreativa genier.
För Miles innebar Paris många möjligheter och stor potential.
Känslan av att kunna vara precis den man är
utan att behöva tänka på etnicitet…
Det var ingenting som hindrade en, utan kunde snarare ge en fördelar.
Det var i Paris som jag insåg att alla vita inte var likadana.
Att somliga var fördomsfulla, men andra inte.
Det hade bara gått några veckor,
men jag levde i en illusion av möjligheter.
Det kan ha varit ett mirakel.
Sartre frågade Miles: "Varför gifter du dig inte med Gréco?"
Och Miles svarade: "För att jag är kär. Jag älskar henne."
Jag var så ledsen över att åka tillbaka att jag inte sa ett ord under hela resan.
Jag anade inte att hon skulle få mig att känna så.
För alla afroamerikanska artister som har tillbringat tid utomlands
var det en stor besvikelse att komma hem till USA igen.
De såg landet så som de mindes det, men i ett starkare ljus,
på grund av den nya erfarenheten.
Det var jobbigt att komma tillbaka till allt som de vita utsatte svarta för.
Jag förlorade min disciplin och miste kontrollen över livet.
Jag tappade fotfästet.
Innan jag visste ordet av det var jag heroinmissbrukare.
Det innebar att allt jag gjorde var att injicera heroin.
Det var allt jag levde för.
Hans karriär spårade ur.
Ingen förväntade sig att Miles skulle överleva,
eller att han skulle kunna bli en framgångsrik musiker igen.
Jag hade en liten klubb i… Jag tror att det var i Hartford.
Och jag hade bokat Symphony Sid All Stars.
Symphony Sid sa: "Ge inte Miles några pengar."
Men Miles kom fram till mig och bad om fem dollar.
Men jag svarade: "Miles, kom igen…"
"Okej, två dollar."
"Nej, lägg av, Miles."
"Ge mig 50 cent då."
"Hördu, du vet…"
"George, ge mig en cent då." Det var första gången vi träffades.
Vi spelade på en klubb i New York.
Hans fader hade åkt från East St. Louis för att komma till klubben
och dra ner honom från scenen. Hornet lämnade han kvar.
"Kom nu. Vi ska åka hem."
Jag kände mig som en liten pojke igen.
Jag hade aldrig känt så förut, och inte sedan dess.
Jag sa att jag skulle sluta knarka, och att jag bara behövde vila.
Men innan jag visste ordet av började jag igen.
Jag lånade pengar av pappa för att ha råd.
Man såg honom röra sig i mörkret.
Till slut sprang jag på Miles, utan att veta att det var han.
Till och med kläderna han bar…
BOSATT I EAST ST. LOUIS
…fick honom att se hemlös ut.
Vi såg honom som en superhjälte.
BOSATT I EAST ST. LOUIS
Men det…funkar inte så.
Det var hemskt att se vart han var på väg.
Men jag…
Jag vill inte prata om det.
Jag åkte ut till pappas gård i Millstadt.
Jag var sjuk.
Om jag fick chans att dö på stubinen så skulle jag ha jag tagit den.
Det pågick i sju till åtta dagar.
Jag kunde inte äta.
Men en dag var det plötsligt över. Det var bara över.
Jag mådde bättre.
Jag kände mig ren.
En ung vit snubbe hade startat ett nytt jazzskivbolag som hette Prestige.
Han ville att jag skulle spela in en skiva för honom.
Den enda vägen för mig var uppåt.
Jag hade redan nått botten.
Vi svarta invånare tänker inte åka buss…
-Mrs. America. -Dodgers spårar!
-Emmett Till dog av… -Fantastiska nya Motoramic Chevrolet.
Alla Betty Crockers bakmixar…
I eftermiddag på Disneyland, världens mest fantastiska kungarike…
När jag var på en klubb i New York såg jag Miles en bit in.
Han kom fram till mig och sa: "Ska ni ha en jazzfestival i Newport?"
Jag svarade: "Ja." Varpå han sa: "Ingen festival utan mig."
Så jag sa: "Vill du vara med?" Han upprepade: "Ingen festival utan mig."
"Okej, då ringer jag din agent."
Newport var som en audition.
I publiken satt flera chefer från Columbia Records.
Columbia Records var det finaste skivbolaget på den tiden.
Han visste vad det innebar för honom.
När den möjligheten uppstod för honom i Newport
knep han den av ren hämndlystnad.
Miles satte klockstycket mot mikrofonen.
Och i och med det förändrade han jazzens värld.
Det blev en vändpunkt för karriären.
Tack vare den sköna musiken och Miles vackra trumpet
kom bebop som musikgenre att accepteras av allmänheten.
Man kunde lyssna på Miles musik medan man älskade.
Det krävs stort mod för att spela en ballad.
Det är enkelt att gömma sig bakom toner. "Kolla vad jag kan!"
Men det är så… Jaha?
De flesta män är rädda för att vara sårbara.
Men kvinnor älskar det.
Jag tror att Miles kan uppfattas på ett sätt, men när han börjar spela…
Han är så avväpnande.
Miles sound är unikt redan från första tonen.
Man får en känsla av…
…njutning och skönhet.
Det är väldigt romantiskt.
Men utan att vara sentimentalt.
Han blottar sig för en.
Det träffar en direkt i hjärtat.
Och i…organen.
Jag vill känna mig på samma sätt som Miles musik låter.
När Miles spelade…
…lät det ungefär som en sten som studsar på vattenytan i en damm.
MUSIKER
Det var som att han vidrörde vågorna.
Ibland utelämnade han en ton.
Jag har sett folk sitta…
MUSIKER
…och vänta på nästa.
Hans sound var otroligt klart…
…elegant…
…och läckert.
Musikaliskt läckert.
Miles kunde spela en ton…
En ton… Jag har sett höjdare som har kommit till klubben,
och när de får höra den där tonen så säger de:
"Det var värt inträdet." Sen är de redo att gå.
En ton! Det var allt som krävdes.
I februari eller mars 1956 opererades en benign tumör bort från mitt struphuvud.
Den hade stört mig ett tag. Jag fick inte prata på minst tio dagar.
Allt gick bra i en vecka.
VÄN
Men sen…
…kunde han inte hålla tyst.
Han kallade folk för det ena och det andra.
Och det var så…
…han fick sin raspiga röst. Och den höll i sig.
Då var det ingen som visste att Miles hade blivit opererad
och att det var därför han lät så.
Han kom upp på scen och presenterade med sin skrovliga röst
vad han skulle spela under kvällen. Han hann säga kanske tre meningar
innan en stor del av publiken började skratta åt honom.
Miles vände sig om, tittade på publiken med en konstig min…
…och gick.
Jag kunde kommunicera med bandet genom blicken.
Det är det jag gör när jag har ryggen mot publiken.
Jag kan inte hålla på att snacka under tiden som jag spelar.
Istället låter jag musiken tala.
George Avakian, jazzproducent för Columbia Records,
ville signa mig exklusivt.
Jag sa att jag skulle välja Columbia tack vare hans fina erbjudande.
Så George Avakian säger: "Jag vill att du uppfyller de här kraven.
Du måste vara nykter och du måste ha ett pålitligt band."
Men han måste komma ur sitt kontrakt med Prestige.
Jag spelar först, och säger vad det är sen.
Han skaffade sig en ny kvintett, där John Coltrane spelade tenorsaxofon.
De gick in i studion tillsammans med Rudy Van Gelder.
Och så spelade de låt efter låt.
HISTORIKER
På bara några dagar hade han uppfyllt sin del av kontraktet med Prestige.
Det var som att han gav musikerna fria händer och sa: "Varsågod."
MUSIKFORSKARE
"Var bara er själva.
Jag tänker låta musiken andas och utvecklas i den riktning…
…som vi känner för."
Miles ville uppfylla sin del av kontraktet så fort som möjligt,
men faktum är att musiken som de spelade in blev riktigt bra.
Efter två långa sessioner hade de spelat in tre timmars material.
Det är en av jazzhistoriens stora bedrifter.
Jag träffade Miles när jag uppträdde med Katherine Dunham Company.
Jag träffade så många olika människor från nöjesbranschen.
Jag var i Paris, Berlin… Ja, överallt.
Jag fick höra att jag hade branschens snyggaste ben.
Hugh O'Brian ville dejta mig.
Rory Calhoun ville visa mig Las Vegas.
Gud… När jag tänker tillbaka på alla karlar…
Som dansare var jag förstås enastående på scen,
och de var väl bara nyfikna på mig.
Jag kunde inte så mycket om jazz.
Däremot kände jag till Johnny Mathis.
Jag hade en föreställning på Ciro's. Och Miles var på plats.
Han blev betagen på en gång. Men det var han inte ensam om.
Det var bara ett av alla kapitel med karlar…
…som ville vara med Frances.
Sammy Davis Jr. frågade om jag ville vara med i hans nya pjäs Mr. Wonderful.
När jag var på väg till en repetition så får jag syn på Miles på gatan.
Vi tittade på varandra, och så sa han:
"Nu när jag har hittat dig låter jag dig aldrig gå."
Och vips så hade jag flyttat in med honom.
Frances Taylor var en inspirerande musa för honom.
Han hade aldrig blivit lika inspirerad av en partner som av henne.
HISTORIKER
Och de höll också ihop längst.
Hon kunde erbjuda honom stabilitet och kärlek samtidigt som han producerade
några av sina mest banbrytande och populära verk.
Han var tvungen att åka till Paris.
Men han lämnade musiken hemma.
Jag älskade hans sound. Det grep tag i mig.
Jag lyssnade på musiken om och om igen.
Det var så jag blev introducerad till hans musik.
När Miles kom till Europa 1956 så var tanken att vi skulle repetera.
PIANO
Han hade aldrig spelat med en rytmsektion från Europa.
Han varken hälsade eller log.
Han började spela utan att säga ett enda ord.
Eftersom vi kände till hans musik var det enkelt att hänga med.
Vi gillade hans musik.
Jag brukar fundera på vad som hade hänt om vi skulle ha sagt:
"Ursäkta, men vad är det du spelar? Vi kan inte det."
Det skulle han nog inte ha uppskattat, så vi spelade bara.
Han sa ett kort "okej", och det var allt som krävdes.
Sen var vi som förlovade.
Jag älskar dig.
Jag lämnar dig aldrig, Julien.
Jag älskar dig.
Utan din röst skulle jag gå vilse i tystnaden.
Du är inte modig du.
Miles råkade befinna sig i Paris just när Louis Malle hade spelat in en film.
Ascenseur pour l'échafaud, eller Hiss till galgen.
Vad är det här för skämt?
Malle var ung på den tiden. Det var precis i början av hans karriär.
Pengar?
Han ville göra nåt annorlunda…
FÖRFATTARE
…och spela in filmer på ett nytt sätt
genom att sätta riktiga människor i verklighetstrogna situationer på duken.
Han frågade Miles rakt ut:
"Kan du tänka dig att spela in ljudspåret till filmen?"
När man hade spelat in filmmusik tidigare så hade det krävts säkert 30 musiker.
Det skulle vara fioler, slagverk, bleckblåsinstrument och så vidare.
Och så satte de bara igång. "Beredda? Tre, fyr…"
Kompositörerna visste exakt hur lång tid det tog att spela varje sekvens.
Till exempel två minuter och fyrtio sekunder.
Så var det inte med Miles.
Miles skrev inte nån musik.
Han framförde hela ljudspåret under själva filmvisningen.
Han improviserade och skapade ljud som matchade det som visades på duken.
Det var viktigt att titta på bilderna samtidigt som vi spelade.
Det var trots allt Jeanne Moreau.
Det var Miles musik, men Jeanne Moreaus lidande.
Det dröjde inte länge förrän vi insåg att vi skapade nåt spektakulärt.
Ljudspåret gjorde filmen berömd.
Det var många som hörde musiken först och ville se filmen sen.
Under inspelningen av Hiss till galgen improviserade Miles på ett helt nytt sätt.
Och det utvecklades vidare åren därefter.
Han sådde alltså ett frö i studion till Hiss till galgen.
Från början, tack.
Då kör vi.
0-62-291.
-Nummer två, tagning ett. -Vänta lite!
Jag var först på plats och ställde i ordning trummorna.
Jag bar dit mina trummor, och väntade på dem andra.
Han kom dit med några anteckningar. Inte ens ett partitur hade han!
Allt han sa var: "Spela bara med swing."
TRUMMOR
"Spela swing."
Jag skrev inte ner musiken till Kind of Blue.
Allt jag hade var några anteckningar. För mig var spontaniteten viktig.
Om man är en duktig musiker så kan man hantera situationen,
ta ut svängarna och överträffa sig själv.
Första biten av "So What"…
Och sen spelar Paul på basen…
Det var det allra första av Miles som jag hörde.
Jag hittade skivan i pappas samling och satte på den.
Det första som örat uppfattar är Paul Chambers basgång.
Kan man ifrågasätta heliga skrifter?
Vad är det som gör Bibeln till Bibeln? Den är som den är.
Vad gör Kind of Blue till Kind of Blue? Det bara är som den är.
Och det ändrade jazzens riktning.
Jag tyckte att jag överdrev med cymbalen i början av "So What".
Jag tyckte att den lät för högt.
Cymbalens ljud verkar aldrig försvinna, men det leder in i melodin.
Det är som att man har kört in på motorvägen, och sen tar melodin fart.
På Kind of Blue bad han sitt band
att tänka ytterligare ett steg kring vad man faktiskt kan skapa för ljud.
Han hade några idéer, och det var bara att köra på.
Det var så Miles jobbade under resten av sitt liv.
Miles passion är inte så framträdande på Kind of Blue,
men när musikerna kommer igång…
…visar de hur innovativa och geniala de faktiskt kunde vara.
För att inte nämna eggande.
Kind of Blue innebar ett nytt sätt att se på musik,
och ett nytt sätt att spela och närma sig musik.
För Coltrane var det just vad han behövde för att hitta sin egen identitet.
Det är inte många som hör potentialen i unge John Coltrane.
Men Miles trodde på honom och gav honom en chans
att bli den musiker som vi senare skulle komma att älska.
De som inte ens gillar jazz gillar det albumet.
Även om tiden går är Kind of Blue ständigt ett samtalsämne.
"Det var så jag började lyssna på jazz."
Man kan lyssna på det hundratals gånger och alltid upptäcka nåt nytt.
FÖRFATTARE
Enligt mig är det definitionen av ett mästerverk.
Jag tror inte att Miles anade att det skulle bli ett album
som såldes i flest exemplar i jazzmusikens historia.
Om Miles visste att det skulle bli så skulle han ha bett om ett hus
och två Ferraribilar på momangen. Han skulle ha blivit överlycklig.
Om han visste att det skulle bli så skulle han ha gett dem en omgång.
Kind of Blue blev en omedelbar succé.
Det var nu han började bli en mainstreamstjärna.
Tack vare kontraktet med Columbia fick hans musik större spridning i USA.
Han hade kommit att bli en musikens mästare.
Jag ville förmedla mina känslor genom musiken.
Jag tjänade bättre hos Columbia,
men det är inget fel att tjäna bra på det man är bra på.
Det var den svarta mannens tid.
Det var nu som de svarta ville framhäva sig själva,
och Miles var praktexemplaret. Han var så otroligt stilig.
Det fanns ingen som var coolare än Miles Davis.
Han var som en superhjälte.
Han blev vår svarta Stålmannen.
När ett nytt Miles-album kom ut så gick man omkring med det i famnen.
MUSIKER
Om man diggade Miles var man säker på att man var hipp.
Miles Davis bar alltid fina kläder och körde snabba bilar.
För att inte nämna kvinnorna…
Vi ville inte bara spela med Miles Davis, vi ville vara som honom!
Jag frågade honom: "Miles, hur gör du när du vill ta med barnen?"
Och han svarade: "Jag ber dem att ta taxi."
Miles blev symbolen för en cool
och sofistikerad typ av manlighet.
Han var en svart man som inte tog nån skit.
Att vara cool, hipp, vresig, sofistikerad och stilig…
Jag var allt det.
Men jag spelade jävligt bra och hade ett bra band,
så det var inte bara mitt rebelliska jag som gjorde mig berömd.
Man hade börjat prata om mystiken kring Miles Davis.
Istället för att betrakta sin mörka hud som en börda,
såg Miles den som en fördel.
Det var en stor skillnad från allt som visades på tv och i filmer då.
Miles gjorde det till nåt coolt och åtråvärt.
Jag tänkte alltid på klädseln när jag skulle gå ut,
och det gjorde Frances också.
Jag, en svart jäkel, med en otroligt vacker kvinna.
Snacka om uppståndelse! Folk kunde bara stå och gapa.
Miles brukade köpa kläder åt mig, och eftersom…
Alla vet att jag har snygga ben.
Vi var lika chica bägge två.
Och så åkte vi alltid i vår Ferrari…
Vi var ett snyggt par! Det rådde det inga tvivel om.
Miles och Frances var heta.
När jag såg dem tillsammans som barn tänkte jag bara: "Wow!"
De var uppklädda till tänderna. Så stiliga!
Och förälskade.
De var som en prins och prinsessa.
Min vän George Frazier var författare.
Han brukade använda ett ord som han tyckte stämde in på Miles.
Det hade en koppling till de spanska matadorerna, tjurfäktarna.
Många av dem kunde ha ihjäl tjurarna, och var spännande att se på…
JAZZPROMOTOR
…medan andra bara gick runt och höll i det där röda skynket,
och när tjuren gick till attack var det som att publiken höll andan.
En sån matador hade duende.
Miles…hade duende.
Miles visste precis vad han gillade.
Antingen så gillade han dig eller inte. Det var bara sån han var.
Om han hade ett gott öga för dig så var det bara så det var.
Om han inte hade det, så förblev det förmodligen så också.
Jag var kall mot de flesta.
Jag skyddade mig själv genom att inte utlämna mina känslor.
Och det fungerade länge bra för mig.
Jag gick till Village Vanguard för att se Miles.
Och så sa jag: "Mr Davis, jag heter Archie Shepp och…
Går det bra om jag slår mig ner här?" Varpå han svarade: "Archie vadå?"
Så…jag sa: "Archie Shepp." Och han sa: "Dra åt helvete!
Du får inte sitta här."
Miles brydde sig inte.
Han behövde inte behaga nån annan än sig själv.
Miles var…inte intresserad.
Han var inte intresserad av andra människor.
Han var trots allt Miles Davis.
Han hade en hel del egenheter.
Han var vresig och asocial.
Men ofta är det just de osäkerheterna och demonerna
som ligger till grund för konsten, och som gör att konsten blir läkande.
Det gav honom chans att visa sårbarhet,
och att visa upp en sida av sig som han inte kunde visa annars.
Vi jobbade på Birdland.
Vi hade spelat ett gig när Miles kom upp för att röka.
Jag dryper av svett utanför Birdland en varm och kvav kväll i augusti.
Jag hade nyss visat Judy, en snygg vit tjej, till en taxi.
Men så ber en vit polis mig att gå därifrån.
Så Miles sa: "Varför då? Jag röker en cigg. Jag jobbar där nere."
Han stod intill skylten med sitt namn.
"M-I-L-E-S. Miles."
FÖRFATTARE
"Det är jag. Vem är du?"
Kind of Blue hade nyss släppts, och Miles var på allas läppar.
Flaggan var i topp och han var populärare än nånsin.
Polisen sa: "Du kan inte stå där." Miles svarade: "Jag flyttar inte på mig."
Jag stirrade på honom utan att röra mig ur fläcken.
Miles var i så bra form då
att det var svårt för polisen att klämma åt honom.
Från ingenstans dyker en vit polis upp och slår mig i skallen.
Jag såg honom inte.
Det ringde, och jag blev ombedd att komma ner till polisstationen.
Jag såg hans ansikte.
Det var fruktansvärt.
Jag grät.
Jag förstår om det skulle ha hänt i East St. Louis, men inte i New York.
Det skulle vara världens coolaste och modernaste stad.
Det var ett rasistiskt påhopp.
New York var rasistiskt, för att inte tala om hela världen.
Vad…
…berodde det på?
Jag har ingen annan förklaring.
Det är en påminnelse om att trots att man är framgångsrik,
trots ens bedrifter, ekonomiska status och för den delen berömmelse,
så slipper man aldrig undan rasmotsättningarna i USA.
Jäklar alltså… Det finns ingen väg ut ur det.
Den händelsen förändrade mig för alltid.
Jag blev mer bitter och cynisk än vad jag annars skulle ha blivit.
Medan vi pratade om vad som helst kunde han utbrista: "De jävla poliserna!"
Det kom som från ingenstans. Han kom bara att tänka på det.
Minnen försvinner inte bara för att man är framgångsrik.
Det man råkar ut för som ung följer en för resten av livet.
Miles Ahead var det första samarbetet mellan Miles Davis och Gil Evans
efter att Columbia Records signar Miles.
En av anledningarna till att Miles valde dem
var för att Columbia hade medlen och resurserna
för att möjliggöra ett sånt projekt.
Musikaliskt skapade jag och Gil nåt väldigt speciellt ihop.
Jag älskade vårt samarbete. Han var så minutiös och kreativ.
Jag litade helt på hans musikaliska arrangemang.
Vi satt vid pianot ihop och bollade idéer.
Jag älskade att jobba med hans tolkningar av låtarna.
Det kom så naturligt.
När Miles Ahead släpptes
syntes en ung vit kvinna ombord en segelbåt…
…på omslaget.
Det var ett sätt att föra tankarna till det goda livet.
På så sätt kunde albumet marknadsföras till den breda vita publiken.
Miles gick fram till George Avakian och sa:
"Vad gör den vita subban på mitt albumomslag?"
Han blev medveten om sin makt
som en artist som drar in stora pengar till sig själv och sitt skivbolag.
Hans åsikt räknades.
Nästa utgåva av samma album gavs ut med en annan titel och ett annat omslag.
Miles Davis prydde själv det omslaget.
Miles Ahead var det första av tre fantastiska album i samarbete
med Gil Evans och en 19-mannaorkester.
Två år efter Miles Ahead ges Porgy and Bess ut.
Och två år därefter…
Jag hade tillbringat en tid i Barcelona.
Efter våra våra föreställningar, brukade vi titta på flamenco,
och det älskade jag.
Jag sa till Miles:
"Jag vill att du ska få samma känsla och upplevelse av flamenco som jag får."
Han var inte så sugen, men han följde med till slut.
Så vi gick och tittade på flamenco tillsammans.
När vi lämnade teatern…
…gick vi…
…direkt till skivaffären Colony.
Och där köpte han alla flamencoalbum han hittade.
Det var den svåraste biten av Sketches of Spain.
Att spela trumpet när det var tänkt att man skulle sjunga.
Dessutom improviserade vi.
Det var också svårt att få min röst att låta både glad och sorgsen samtidigt.
När man spelar en sån låt några gånger har man redan tappat den rätta känslan.
Det blev nog bra i slutändan. Albumet blev väldigt uppskattat.
-Det var en gång en prinsessa… -Var det du?
Hon blev förälskad.
-Var det svårt? -Nej, det var väldigt enkelt.
Alla tyckte att prinsen var charmerande. Han var den rätte för mig.
Miles älskade starka melodier.
Han tyckte att det var genom de melodierna som han hittade en röst.
"Det här är du bekant med."
FÖRFATTARE
"Jag ska visa dig hur vackert det kan bli."
Han kunde ta en Disney-låt som "En dag är prinsen här"
och ge den en otrolig känsla med ett häpnadsväckande djup.
Han sa: "Jag spelar den för min fru Frances."
Och man uppfattade verkligen kärleken och omtanken i hans sätt att spela.
Someday My Prince Will Come var mitt första omslag för Miles.
Han var bortrest när jag skulle bli fotograferad,
men han ringde hela tiden och frågade vad jag hade på mig.
Han ville försäkra sig om att jag såg helt perfekt ut.
Jag tyckte förstås att jag gjorde det.
Jag målade dit en leverfläck på kinden för att jag tyckte att det var snyggt.
Det var till Someday My Prince Will Come som jag ställde krav på
att Columbia skulle använda sig av svarta kvinnor till mina omslag.
Det var mitt album, och jag var Frances prins.
Därför satte jag henne på omslaget.
Han stod upp för svarta kvinnors skönhet. Han förmedlade ett budskap om
att det är hennes skönhet som han förmedlar genom sin musik.
Det är ett ställningstagande!
Och han tyckte med all säkerhet också att frugan var snygg.
Alla ville vara med i West Side Story. Jerome Robbins, Steve Sondheim…
Det var jättestort.
Det kom minst 300 tjejer till provspelningen.
Jag ställde mig på scenen, knäppte med fingrarna och sjöng…
Jag scattade som Ella Fitzgerald, och Jerome Robbins…
Alla blev helt till sig. Jag fick min roll!
Jag hade börjat dricka mer än förut, och jag snortade mycket kola också.
Den kombon gör en väldigt lättretlig.
Frances var den enda kvinnan som jag nånsin blev avundsjuk på.
Så jag var avundsjuk, knarkade och drack…
Hon såg på mig som om jag vore galen, och det var jag också på den tiden.
Jag trodde att jag var förnuftig och oövervinnerlig.
Han kunde vara riktigt avundsjuk på mig.
Han stod helt enkelt inte ut med att jag umgicks med eliten och fick…
…så stor uppmärksamhet.
Det var då han körde förbi teatern i sin Ferrari och sa:
"Jag vill att du hoppar av musikalen. En kvinna ska vara med sin man."
Jag stelnade till.
Men jag älskade honom. Så jag gjorde som han sa.
Jag hoppade av.
Hans barn Cheryl Ann, Gregory och lille Miles flyttade hem till oss.
Jag hittade min plats i köket.
När jag flyttade till New York skrev Frances in oss på en skola.
Så vi gick i skolan, och sen kom vi hem och gjorde våra läxor.
Det var en stor förändring för henne.
Jag kunde inte laga mat. Jag brukade vara på resande fot.
Så han sa:
"Titta på vad jag gör och gör efter mig."
Så lärde jag mig att laga mat.
Hon kunde stå och laga mat,
men så plötsligt försvann hon upp på övervåningen.
Senare fick jag höra: "Minns du när jag brukade gå iväg?"
"Ja", sa jag. "Det var för att titta på balettskorna."
Det var som att hon höll inom sig…
…sina känslor om…
…vad hon skulle ha kunnat göra.
Jag opererade höften i april 1965.
De tog ben från skenbenet för att byta ut höftleden,
men det misslyckades. Jag var tvungen att göra om det i augusti.
Jag hade fruktansvärt ont.
Så jag började dricka mer än förut, och tog smärtstillande.
För att inte nämna kolan…
Antagligen på grund av depressionen.
Det var en blandning av svartsjuka…
…kokain…
…smärtstillande…
…whisky och mjölk. Det fick jag veta…
…vid ett senare tillfälle.
Och…
…den blandningen gör att man tappar humöret.
Och det gjorde han.
Jag och Miles var på Birdland en kväll.
Och…Quincy Jones var också där.
När vi kom hem den kvällen
sa jag till Miles att jag tyckte att Quincy Jones var snygg.
Helt plötsligt…
Det gick så snabbt.
Jag såg stjärnor och tappade balansen.
Det var det värsta som hade hänt mig. Jag hade aldrig blivit slagen förut.
Det var första…
…och inte sista gången…
…tyvärr.
Då visste jag inte att jag skulle lämna honom.
Men…
…det var då det hände.
Jag kan stå för det här och nu:
Frances var den bästa maka som jag nånsin hade.
Jag insåg hur illa jag behandlade henne, och att det var över.
Nu vet jag det, men jag önskar att jag skulle ha vetat det då.
Han pratade jämt om henne.
Till och med efteråt, fyra eller fem år senare, kunde han säga:
"Ser du vad hon har på sig? Jag köpte en sån till Frances en gång."
När jag hade lämnat honom fick jag höra att Miles klandrade sig själv.
Han ska också ha sagt:
"Vem som än får henne…
…har tur, den jäveln."
Jag fick höra att han hade sagt det.
Och han hade rätt.
De sista åren som Coltrane var med i min grupp spelade han för sig själv.
Magin var redan som bortblåst.
Bandmedlemmar som hade älskat att spela ihop brydde sig inte längre.
Det är då ett band bryts ner.
Det vore en lögn att jag inte blev ledsen. Jag älskade att spela i det bandet.
Vi var det bästa mindre bandet nånsin.
I alla fall det bästa som jag hade hört då.
Jag ville alltid bli inspirerad och anta nya utmaningar i musiken.
Det var dags för nåt nytt.
Jag jobbade på Half Note.
Miles kom in mitt under giget mystiskt iklädd en svart cape och svart hatt.
Och så sa han: "Jag söker en basist. Intresserad?"
Det enda som var hetare än Miles Davis på den tiden var pannkakor.
Jag får ett samtal och hör ljudet av en gitarr.
SAXOFON
Jag hör hur nån klinkar på en gitarr.
Och så hör jag en röst: "Gitarren är en riktig jäkel, inte sant?"
"Kom hem till mig imorgon klockan halv två."
Klick.
Han sa aldrig sitt namn.
Och han gav mig inte nån adress eller nåt telefonnummer.
Men det var Miles som ringde.
Jag fick en biljett i första klass
och fick träffa hans skräddare för att sy upp en smoking.
Sen flög jag till Kalifornien.
Vad ska du spela för oss nu?
Miles har stämbandsinflammation.
Blues av nåt slag. Miles Davis Quintet! Varsågoda.
Miles fantastiska kvintett på 60-talet skapade ett nytt sätt att improvisera.
Det byggde på ett demokratiskt sätt att skapa musik,
och att alla kunde föra musiken framåt.
Han umgicks alltid med unga, lovande och okända talanger.
Och han lät dem utveckla sin egen musikaliska identitet i bandet.
Han fortsatte att vara nyskapande under resten av sin karriär.
Jag var 23 när jag gick med i Miles band. Trummisen Tony Williams var 17.
Vi var bara barnen.
Kreativitet och genialitet i konstnärliga uttryck
har inget med åldern att göra. Antingen så har man det eller inte.
Åldrandet är inte till nån hjälp.
Vi såg det som ett laboratorium.
Miles var chefskemist.
Vårt jobb var att mixa beståndsdelar, skiften och tempon
för att skapa nåt explosivt som vi samtidigt kunde kontrollera.
Vi lyckades alltid.
Miles ville att vi skulle komma till liv och skapa musik inför publiken.
Man skulle inte förlita sig på det man redan kunde.
Han ville att man skulle skapa nåt nytt.
Det passade mig som avskyr att öva.
Jag ville begå misstag på scen och lösa dem där och då.
Miles sa till och med: "Ni får betalt för att öva på scen inför publik."
Jag invände: "De uppskattar inte det." Men han sa: "Bekymra dig inte om det.
Fokusera på att spela."
-Du vet att jag inte kan spela så här. -Jo, det kan du.
Snart så.
Förstår du vad jag menar? Herbie, kan vi göra så?
-Vi delar upp det. -Det är en bra idé.
Sex.
Vänta, Teo. Jag vet inte vad jag ska spela där.
-Spela inte den första takten. -Spela, Teo.
När bandet väl tog sig igenom en låt och…
…hornisterna spelade melodin på rätt sätt,
och utan större misstag, så hamnade den versionen på albumet.
Jag hade en anteckningsbok som jag brukade använda i armén.
Jag gjorde anteckningar i den, och han frågade: "Har du nån musik?"
Så jag sa: "Jag har skrivit ner en del."
Han öppnade boken och sa: "Vi tar det här."
-Vad kallas den? -"Footprints."
"Footprints?"
Vi repeterade inte ens. Vi spelade in musiken direkt.
Nästa gång vi sågs i studion sa han:
"Vi ses igen nästa onsdag. Ta med boken då."
Historiskt sett var det år 1969 som människan gick på månen…
TRUMMOR
…och USA fortfarande låg i ett blodigt…krig med Vietnam.
Miles insåg hur viktig den yngre generationen var,
för han blickade alltid framåt.
Det var 1969 som rock och funk blev riktigt populärt.
Folk besökte arenor för att se stjärnorna i verkligheten,
men jazzmusik var inte lika poppis längre.
Det året spelade vi ofta på halvtomma klubbar.
Det gav mig en insikt.
Musiken som Jimi Hendrix, Sly Stone och James Brown spelade
fick Miles att inse att han kunde nå ut till mycket folk genom en enda konsert.
Man kan tjäna mer på att spela en 45 minuter lång konsert
än vad man på en vecka tjänar på att spela tre gig varje kväll.
Han bytte till elektriska instrument tack vare Sly and the Family Stone.
Sly berättade hur mycket han tjänade, och Miles bara gapade.
Därefter gjorde Miles många förändringar.
Jag insåg att de flesta rockmusiker inte visste nåt om musik.
Om de kunde få så många fans och sälja så många album,
trots att de inte begrep sig på musik, så kunde jag också göra det – fast bättre.
Miles ville träffa mig, och det mötet blev väldigt spänt.
Han påstod att de långhåriga jävla ungdomarna stal…
…hans musik och riff.
Han var arg och ville avsluta samarbetet med skivbolaget.
Men jag sa: "Jag kan se till att du får träffa
och spela tillsammans med musiker från en annan generation,
och som spelar en annan sorts musik.
Om du går med på det så vet jag att det kommer att ge resultat."
Jag träffade en vacker och ung sångerska och låtskrivare som hette Betty Mabry.
Hon bjöd på många överraskningar och hjälpte mig att hitta rätt.
Betty Davis var en otroligt häftig och energisk tjej
som representerade rockscenen i New York och Kalifornien.
Hon hjälpte honom att förstå var musikscenen var på väg.
Betty hade stort inflytande på mitt privatliv och min musik.
Hon uppdaterade också min klädstil.
Hemma hos honom hittade jag många skumma kostymer,
för att inte nämna alla konstiga skor och hattar.
Jag fattade ingenting.
Han bytte alltså klädstil totalt.
Jag var tvungen att ändra riktning för att fortsätta uppskatta min musik.
Jag var intresserad av elbasen.
Det var dags att byta ut kontrabasen för att skapa ett nytt sound.
Han ringde och sa: "Jag vill snacka med dig.
Du behöver bara spela upprätt." Men jag sa: "Det är inte samma sak."
BAS
"Noterna och ljudet är annorlunda. Notvärdet likaså. Och placeringen…
Det är bara det jäkla notbladet som är detsamma.
Jag har spelat det sen jag var 18. Varför i helvete skulle jag sluta nu?
För att spela med dig? Aldrig i livet."
”Okej," sa han.
Så jag tog på mig hatten och gick.
Gruppen splittrades när Ron lämnade den. Han vägrade spela elbas.
Det var nu jag hittade nya sätt att tänka kring musiken.
I augusti 1969 gick jag in i studion.
Miles bad mig att vara på Columbia Studios klockan tio.
Jag var där halv tio och blev insläppt av städerskan.
Jag tog med mig några anteckningar som ingen hade sett tidigare,
precis som till Kind of Blue.
Jag gav musikerna fria händer.
De fick spela vad de ville, och det gjorde de också.
Fyra slagverkare spelade samtidigt, två basister spelade samtidigt,
två eller tre keyboardspelare spelade samtidigt, och så en gitarrist.
Det var en fantastisk improvisation.
Jag behövde bara ta med en cymbal och en virveltrumma.
Sen spelade vi igenom den första delen av Bitches Brew.
Och så…
Man kunde höra ljudet av Miles trumpet studsa mot husväggarna
klockan tre på natten.
Det lät ungefär som om New York vore byggnadernas Grand Canyon.
Det lät illavarslande. Det var som om nåt var på gång.
Det lät ungefär som en amöba i rörelse.
Som att den rörde sig fram, och så kunde nåt plötsligt sticka ut.
Men det var en enda kropp som rörde sig så här i ett stycke.
Jag lyssnade på radion när de sa: "Oj! Nya Miles är här!"
PM FRÅN CBS, 14 NOVEMBER 1969
MILES RINGDE OCH SA ATT ALBUMET SKA HETA BITCHES BREW
HUR GÅR VI VIDARE?
Han nämnde albumet, och jag sa: "Får man ens säga så i radio?"
Han svarade: "Strunta i musiken. Vänta tills ni får se omslaget."
Bitches Brew var mitt bäst säljande album nånsin.
Det såldes i fler exemplar än nåt jazzalbum tidigare.
Efter Bitches Brew började han spela på Fillmore East och så vidare.
Vi var i logen och Miles hade precis fått sin check.
Han tittade på den och sa:
"Jag känner mig som en tjuv."
Vi var på en indisk restaurang på 125th Street.
Vi åt och pratade i ungefär två timmar.
SLAGVERKARE
När vi är på väg därifrån…
…säger han: "Vad tyckte du?"
Och jag svarar: "Om vadå, menar du?" Min hjärna hänger inte riktigt med.
"Vad tyckte du om musiken?"
Jag reagerar så här, för han syftade på den indiska musiken.
Och så sa han: "Det ska vi ha på vårt nya album On the Corner.
Vi ska spela tabla, sitar, elektrisk sitar…och funk."
Albumet On the Corner var entydigt. Vi visste vad vi gjorde.
Intensiteten ökade. Fyra, ett, två… Det kallar jag funk.
De började på en nivå och höjde tempot steg för steg varje kväll.
De utmanade sig själva och vågade verkligen ta risker.
Speciellt med slagverken och distorsionen.
Det var som kosmisk djungelmusik.
Det var då vi började se Miles som en musikens voodoo-doktor.
Det var musik på syra.
De som hade rökt gräs innan konserten blev helt plötsligt som nyktra.
Och det är de nyktraste som är mest höga. Han förändrade allt i sitt sätt att spela.
Miles publik förändrades i takt med hans musik.
De sög åt sig det som hände då.
Det som hände där och då, och inte tio år tidigare.
Jag förstod inte vad det var som alla tyckte så mycket om.
Jag försökte utan framgång förstå vad han hörde i musiken.
Det lät inte bra.
Människor med den åsikten hade jag bara en sak att säga:
"Du är bara okunnig och avundsjuk på att aldrig kunna skapa eller ens förstå…
…nåt sånt, eftersom din lilla och defekta hjärna inte klarar av det."
"Jäklar, Carlos. Det var taskigt sagt." Men det är sant.
När man lyssnar på alla de där skivorna
som han spelade in i snabb följd mellan -69 och -75
hör man förlagor till hiphop, house, drum and bass och electronica.
Miles gjorde allt det redan tidigt 70-tal.
Han skapade ny musik och rörde om i grytan, kan man säga.
Han var vid god vigör när vi umgicks.
Han tänkte på vad han stoppade i sig.
Han tränade också varje dag. Oftast var det boxning.
Det var väldigt viktigt för honom då, och det var jättebra.
Jag visste att Miles brukade narkotika igen.
Han gjorde det inte i min närvaro, men han hade blivit väldigt paranoid.
Han var våldsam och behandlade mig illa.
Så jag sa: "Jag vill inte leva så här."
I oktober 1972 somnade jag bakom ratten och körde in i ett räcke med Lamborghinin.
Jag låg på sjukhus i tre månader.
Efteråt var jag tvungen att gå på kryckor, vilket förvärrade min förbannade höft.
Det var nog det viktigaste ögonblicket i hans liv.
Den extrema smärta som han var tvungen att utså hela dagen…
AGENT
…tvingade honom, som jag väljer att säga, att bruka läkemedel,
kokain, alkohol och cigaretter för att lindra den.
Han tog färre gig, och turnerade mindre.
Till slut hade Miles inget band längre.
Jag var själsligt trött på all skit som jag så länge hade fått utstå.
Jag kände mig uttömd som konstnär.
Jag hade inget mer att säga i musikväg.
Jag visste att det var dags för mig att vila.
Så jag la det jag älskade allra mest på hyllan: musiken.
Ju längre jag höll mig borta, desto mörkare blev min värld.
Hans hus…var som hans egen grotta.
Han isolerade sig där inne. Ibland gick han inte ut på flera veckor.
I 15- eller 16-årsåldern brukade jag åka till New York under hans mörka period.
Det var alltid mörkt där hemma.
SYSTERSON
Och jag minns cigaretterna, ölflaskorna…och kokainet.
Jag hälsade på honom några gånger. Det var en mörk tid för honom.
Han var… Alltså, jag var inte…
SON
Han skrämde mig.
Han satt där inne alldeles ensam och hade ont istället för att spela musik.
Att inte spela musik var för honom…
…som en ständig törst.
Jag ville bara att mörkret skulle få ett slut.
Han var som en främling. Jag ville ha tillbaka…
…min morbror och superhjälte.
När vi åkte upp till Harlem kunde en kvinna åka med oss i bilen.
Hon satt bredvid mig, och Miles bad oss att vänta i bilen.
När han kom ut ur byggnaden igen…
…var han jättehög.
Man kunde se rester av kokain i ansiktet. Jag ville säga nåt, men vågade inte.
Han stötte till mig med armbågen och sa: "Du har knullat henne."
Jag svarade bara: "Nej, det har jag inte."
Så han sa: "Vi åker inte förrän du erkänner."
Han stängde av motorn, så jag sa: "Okej, jag knullade henne."
Och han fortsatte: "Jag som trodde vi var vänner."
Så var det att umgås med Miles.
Miles brukade ofta komma förbi för att låna pengar.
Det verkade som att han hade det skralt.
Och en dag sa jag till Marie:
"Jag tror att det är över. Han kommer aldrig att återhämta sig."
Men jag sa också: "Fast man vet aldrig."
På den tiden började jag och Cicely Tyson träffas igen.
Vi brukade ses, men nu började det bli allt oftare.
Han var i otroligt dålig form på den tiden.
Många trodde att det var så illa att han aldrig skulle spela igen.
Han trodde inte heller det!
Cicely får honom att förstå att han fortfarande har nåt att erbjuda.
Han har fortfarande en röst. Den kreativa toppen är ännu inte nådd.
Hon hjälpte mig att tömma huset på folk.
Hon skyddade mig och såg till att jag åt rätt och inte drack så mycket.
Hon fick mig att sluta med kokain.
Hon lagade nyttig mat till mig. Det blev mycket grönsaker och juice.
Han var ute på joggingrundor och försökte äta vegetariskt.
Det var som ett mirakel, men han mäktade inte med.
Han kunde säga: "Kom och hämta mig. Vi ska åka till en köttrestaurang.
Jag vill bara få känna doften av kött, och äta en korvmacka."
Miles behövde de åren för att bli så stark att han klarade av…
…att sluta med droger och börja spela musik igen.
Och för att palla med publiken, turnerande, kritiker och…
…att leva.
Mellan 1975 och 1980 spelade jag aldrig på hornet.
På mer än fyra år rörde jag det inte.
Och fyra år blev till sex år.
Han tog med sig kassetter till mitt kontor med inspelningar av ett elektroniskt band.
Så jag sa: "Du får 70 000 dollar för två konserter på Avery Fisher Hall."
Han tittade på mig som om jag vore galen.
Så jag skrev en check på 35 000 dollar och gav den till honom.
Sen höll jag andan.
Jag köpte den sprillans nya sportbilen 308 GTSi Ferrari i kanariegult
med öppningsbart tak.
Jag var redo att börja spela igen.
Han köpte bilen bara för att ta den till spelningen.
Själv så köpte man en ny skjorta.
Och han en Ferrari.
Miles var tillbaka.
Han hade ett helt nytt sound med ett gäng unga musiker.
Han var borta i sju år, sen kom han tillbaka.
GITARR
Han hade kunnat lägga av helt och hållet, utan att nån skulle ha höjt på ögonbrynen.
Men han ville inte.
Han gjorde inte bara comeback som artist. Han gjorde comeback som människa.
Ingen hade gjort det som honom förut.
Gillar du fortfarande Europas jazzfestivaler?
Ja, jag älskar jazzfestivalerna i Europa.
-Och Molde? Du är sen. -Jag mådde illa i morse.
Under den första turnén
åkte vi till en ny stad eller ett nytt land varje dag.
Låt säga att spelningen började kl. 20.00.
Då kom vi till hotellet vid midnatt. Och därefter ville han måla.
Han brukade plocka upp närmaste penna och sätta sig och rita.
Han brukade rita på planet, i bilen i loungen, medan vi väntade på planet…
Innan spelningen ritade han i logen.
Idéerna rann genom armen och ut på pappret.
Är det lika illa att rita fel som när du skriver musik?
Noten intill den som du tror är fel…
…korrigerar den framför.
Jag skulle ut och jogga på morgonen.
Jag stod och väntade på hissen. När dörren öppnades såg jag honom.
Pulsen ökade. Det var ungefär som…
…i en film när man möter en vampyr
och vet att man ska dö, fast man bryr sig inte!
Han sa: "Bäst att du springer fort. När jag är tillbaka tar jag dig."
Det var så vi började måla ihop.
Intresset för honom och det han gjorde var så otroligt stort.
Varför började du måla?
Han var omåttligt populär.
Vilka är ni?
Han måste nästan ha glömt vem han var förut.
Det är som en nystart.
Pratshower…
Hej och god kväll. Miles Davis här.
Sena program…
-Miles Davis. -Miles Davis.
Miles Davis!
Han ställde upp på intervjuer överallt där han spelade.
Han var som en helt ny person.
Han började till och med spela med Prince.
Han älskade Prince. Det var ödet som förde dem samman.
Jag fick ett samtal från Tommy LiPuma. Han var vicechef för A&R på Warner Bros.
Och han sa: "Miles Davis har lämnat Columbia för oss."
"Är det sant? Grattis!" "Har du nån musik?"
Så fort jag la på slog basgången till Tutu mig.
När jag skriver musik och ser att nån diggar med…
Då vet jag att det är rätt för den personen.
Jag tittar på Miles i studion.
Han börjar spela på pianot.
När jag tänker tillbaka inser jag att han inte brukade spela in så.
Med hörlurar, trummaskiner och så vidare…
Men han gillade det! Han anammade det direkt. Han ägde det!
Ja!
Han var som den där tonåringen som kom till New York för att spela musik.
Den känslan var viktig.
Miles pratade aldrig om sina gamla album.
Han hade inte ens de albumen hemma.
Och det ville han inte ha heller. Han ville bara fokusera på det nya.
I början tyckte jag att Miles var ball.
Han var alltid på hugget och hade koll på grejerna,
men det dröjde inte länge förrän han började se sämre ut.
Titta på Saturday Night Live-konserten så förstår du nog vad jag menar.
Han rör sig försiktigt fram, och hans prestation är väldigt skör.
Det var fruktansvärt för honom, för han hittade inte rätt ton.
Han bara stapplade fram på scenen, men…
…han var ju Miles.
För första gången nånsin ska Miles Davis och Quincy Jones spela på samma scen.
Jag hade försökt i 15 år.
Jag lät honom aldrig vara. Jag tjatade om det jämt.
Till slut sa han: "Okej då, din jävel."
Även om han inte spelar en enda ton till så har han banat väg för musiken i 50 år!
Att se honom som 65-åring göra ett försök
att vara sitt 25-åriga jag var en fantastisk syn.
Min vän, min bror, min idol och en av mina favoritmusiker: Miles Davis!
Jag älskade verkligen honom.
Han gjorde mig glad inombords.
Han hade en melodi som hette "The Pan Piper".
Jag visste…att den var svår att spela.
Så jag visste inte om han skulle klara av det.
Han skulle aldrig medge det.
Så när det väl var dags var det bara att hoppa in.
Jag minns att han sa: "Om jag ska spela gammal musik kommer jag att kola vippen."
Jag satt framför tv:n och tänkte: "Han är sjuk.
Han är sjuk."
Han sa: "När Gud straffar dig är det inte genom att…"
Det är så sorgligt.
"…inte ge dig det du önskar.
Det är när du får allt du önskar…
…men inte har nån tid kvar."
Miles Davis!
Quincy Jones!
Miles blev inlagd på sjukhus 1991.
Vi pratade och lyssnade på musik.
Jag tittade på honom, och han såg konstig ut. Så stilla…
Jag tittade upp och såg en läkare komma in.
Han gick fram, och allt gick så snabbt.
Jag hade Miles huvud i mitt knä…
…medan läkaren klämde på honom.
Sen tryckte han på en knapp, och då rusade det in folk.
Jag satt kvar på sängen, och han var helt tom i blicken.
Han andades, så han var inte död, men jag visste inte… Det var hemskt.
De försökte hjälpa honom. De klämde på honom och gav honom sprutor.
Sen rullade de ut oss i korridoren och in i hissen.
De märkte inte ens att jag satt kvar med hans huvud bredvid mig.
Det var folk överallt,
och i hissen får jag höra… att han har fått en stroke.
Deborah, min exfru, ringde och sa: "Det är nog bäst att du sitter ner."
"Vad är det?" sa jag. Och hon svarade:
"Miles Davis dog precis."
Det kändes som…
…att nån slog mig…
…med en slägga i skallen.
Miles var utan tvekan den unikaste person som jag nånsin träffat.
Han gjorde på sitt sätt, och inte som nån annan.
Han hade ett annat perspektiv.
Man måste vara sig själv. Det var hans filosofi.
Hur kan man skapa så vacker musik och samtidigt ha en helt annan sida?
Ibland stod jag inte ut, och ibland var det helt perfekt.
Jag ångrar inget, jag glömmer inget…
Jag älskar än.
Jag saknar honom. Jag drömmer ofta om honom.
Han…
Vilket intryck!
Ja, jag älskade honom.
Han var som en brorsa…
…som gjorde dumma saker, men man förlät honom för det.
Han var äkta.
Till hundra procent.
Det kommer inte finnas många fler som honom.
Nu räcker det. Jag har fått nog.
Undertexter: Viktor Hessel