Není-li uvedeno jinak, hudbu hraje sám Miles Davis.
Všechna Milesova slova jsou jeho vlastní. Namluvil Carl Lumbly.
Hudba pro mě byla vždycky jako prokletí.
Vždycky mě to k ní táhlo.
Je to první věc v mém životě.
Přemýšlím o ní, když jdu spát i když vstávám.
Vždycky tam je.
Nic není důležitější.
Život je dobrodružství a výzva.
Nikdy jsem nestál a nehrál na jistotu.
Vždycky jsem byl takový, jaký jsem, jsem takový celý život.
Jestli chce někdo soustavně tvořit, musí se neustále měnit.
Narodil jsem se v Altonu v Illinois,
malém městečku na řece Mississippi.
Otec přestěhoval rodinu do East St. Louis.
East St. Louis a St. Louis byla maloměsta plná venkovanů,
obzvlášť místních bělochů.
Vážně venkovská
a rasistická do morku kostí.
Miles vyrůstal v bohaté rodině.
Jeho otec byl zubař.
REGINALD PETTY OBYVATEL EAST ST. LOUIS
Také měl farmu a choval dobytek, prasata a jiná zvířata.
Patřil k elitě města.
QUINCY TROUPE SPISOVATEL
Byl druhý nejbohatší chlap v Illinois. Černoch.
FARAH GRIFFINOVÁ SPISOVATELKA
Ale v době, kdy vyrůstal, pořád platily zákony Jima Crowa,
a ve městě, jako bylo East St. Luis,
ho jeho bohatství, bohatství jeho otce, nezachránilo od segregace a rasismu.
Táta mi k třináctým narozeninám koupil novou trumpetu.
Matka mě chtěla dát na housle, ale otec zvítězil.
Hodně se kvůli tomu pohádali.
Šli si po krku, co jsem se narodil.
LEE ANNIE BONNEROVÁ PŘÍTELKYNĚ Z DĚTSTVÍ
Slýchával, jak jeho rodiče mluví a vyvádí a asi o tom jako malý dost přemýšlel.
Miles to všechno nasál do sebe.
Ten vztek i ten postoj vůči ženám.
Vzpomínám si, jak matka brala věci a házela je po otci.
On se na ni naštval, uhodil ji.
Vyrazil jí pár zubů.
Muselo nás to nějak ovlivnit,
i když nevím přesně jak.
Lidi Milese považovali za génia,
ale taky ho měli za...
no, za podivína.
Miles chodíval do lesa,
poslouchal zvířata nebo ptáky
a hrál to, co slyšel.
Vždycky dělal věci po svém.
Miles začal velmi brzy
jako člen trubkové sekce Blue Devils Eddieho Randla.
Miles byl mladý a malý,
ASHLEY KAHN SPISOVATEL
v kapele na něj ani neměli oblek.
BENJAMIN CAWTHRA HISTORIK
Ostatní v kapele mají zaměstnání,
a z náctiletého Milese Davise
se rychle stává hudební vedoucí této populární taneční kapely.
"I LOVE THE RHYTHM IN A RIFF" BILLY ECKSTINE A JEHO ORCHESTR
Skutečným milníkem pro Milese bylo,
když ho během léta po střední škole
pozvali, aby hrál s kapelou Billyho Eckstina.
V kapele byli Charlie Parker i Dizzy Gillespie.
Byl to hotový inkubátor,
budoucnost moderního jazzu v tomhle jednom big bandu.
Nejlepší pocit v mém životě,
kdy jsem byl oblečený,
byl, když jsem potkal Dize a Birda.
Bylo mi osmnáct.
V tu chvíli jsem se rozhodl, že musím do New Yorku na dvaapadesátou,
tam to žilo.
Tady Walter Cronkite.
Válečná léta vždy přinášejí nové výstřelky a módy
a nejdivnější módní vlnou je rozruch
okolo hudebního hluku jménem jazz.
Tuhle podivnou hudbu lidé viní ze všeho,
včetně špatného počasí a aktuálního morálního úpadku.
52. ulice byla mekkou jazzových klubů.
JIMMY HEATH HUDEBNÍK
Jazzové kluby byly po obou stranách ulice.
Nikdy jsem neslyšel nic takového, jako co hráli na 52. ulici.
Chodili jsme tam a s úžasem poslouchali.
Bylo to tak dobré, až z toho šel strach.
JIMMY COBB HUDEBNÍK
Kluby měly venku bedny, aby lidé slyšeli, co hrají.
DAN MORGENSTERN SPISOVATEL
Ale mohli jste stát venku
a poslouchat hudbu,
dokud za vámi nevyběhl vrátný a nezačal vás pronásledovat.
Miles se zapsal na Juilliard, protože chtěl studovat hudbu
a protože matka chtěla, aby byl seriózní muzikant a vůbec.
Bral Juilliardem velmi vážně, hodně se snažil
a vážil si toho, co mu Juilliard nabízel.
Staří chlapi měli dojem, že když půjdete do školy,
budete hrát jako bílej.
Že když se naučíte teorii,
ztratíte cit pro svoje hraní.
Chodíval jsem do knihovny
a půjčoval si partitury velkých skladatelů.
Chtěl jsem znát všechny druhy hudby.
Přesto věděl, že se děje i něco jiného,
a není to na Juilliardu.
Takže přes den chodil na Juilliard,
a večery trávil na 52. ulici.
První týden v New Yorku jsem strávil hledáním Birda a Dizzyho.
Utratil jsem všechny peníze, a nenašel jsem je.
Jednou večer jsem za sebou uslyšel hlas:
"Čau Milesi, prý ses po mně sháněl."
Otočil jsem se a byl to Bird.
Bebopoví muzikanti byli jaderní fyzici.
Klidně můžete bebop přirovnat k projektu Manhattan.
GREG TATE SPISOVATEL
Vyvinuli ho neskuteční zvukoví fyzici,
kteří si zavařili mozek, aby tuhle hudbu dovedli co nejdál.
Miles svým způsobem vstoupil do ohniska hudebního výzkumu a vývoje.
Bebop byla černá hudba.
Byla to hudba černošských muzikantů,
GERALD EARLY HISTORIK
kteří nedávali prostor stereotypům.
Žádné úsměvy, smích, pošklebování, tanec a tyhle věci.
Žádná zábava.
QUINCY JONES HUDEBNÍK
Chtěli být umělci tak jako Stravinskij, který byl ryzí umělec.
Miles viděl tyhle elegantně oblečené figury.
Důstojnost, která s tím šla ruku v ruce, ušlechtilost
a tu hrdost.
Brzy poté, co Miles začal studovat na Juilliardu,
se objevila Irene, jeho středoškolská láska,
s jejich dítětem a druhým na cestě.
Najednou tam byla a klepala na moje pitomý dveře.
Moje máma jí řekla, ať přijede.
Zdá se to skoro nemožné,
co všechno se v tom věku snažil zvládat.
Doma rodinu s dětmi.
Všechen čas, který vyžaduje
seriózně studovat Juilliard,
a navíc všechen ten čas a oddanost,
co vyžaduje tahle hudba.
Něco z toho muselo jít stranou.
Hudba byla všechno. Prostě všechno.
Byla sexuální, smyslná, všechno.
Byla to moc.
Všechno. Humor.
O to se nemohl dělit.
Někdo musel hrát druhé housle.
Jednou učitelka vyprávěla, že blues pramení...
WAYNE SHORTER HUDEBNÍK
... z utrpení usurpovaných otroků, z otroctví,
z pláče a kvílení a toho všeho.
Že to bylo blues lidu v řetězech.
Miles byl někde vzadu ve třídě,
když o tom mluvila, a přihlásil se.
Ona říká: “Ano?"
Řekl:
"Jste pěkně prolhaná,"
a odešel z učebny.
Za pár měsíců se Miles kamarádil s Birdem,
nahrával s Birdem.
Vážně do toho skočil po hlavě.
Každý večer stál s Birdem na pódiu.
Bird zahrál hlavní téma a pak ho tam nechal samotného.
Prý každou noc zvracel,
protože to bylo tak stresující a potupné.
Ti mazáci ho každý večer úplně vyždímali, ale on pokaždé vymyslel něco jiného.
Vytvořil si vlastní styl, který skutečně odrážel jeho osobnost.
Rovný tón, lyrika.
TAMMY L. KERNODLEOVÁ MUZIKOLOŽKA
To je on. Jedinečný a přirozený.
Když Miles potkal Gila Evanse, zavládl mezi nimi takový vzájemný respekt
a oboustranná oddanost hudbě,
které vydrží celý život.
Líbilo se mi, jak Gil píše hudbu, a jemu se líbilo, jak hraju.
Stejně jsme slyšeli zvuk.
Na konci 40. let spolu rozjeli projekt.
Jmenoval se Birth of the Cool.
Nonet, který představoval
jakési propojení témat moderní vážné hudby s jazzem.
A nyní vám, dámy a pánové,
přineseme novinku v moderní hudbě.
"Impressions in Modern Music" se skvělým Milesem Davisem
a jeho úžasným novým tělesem.
Myslím, že chtěl vytvořit hudbu k poslechu, koncertní hudbu,
která v sobě velice vědomě nemá ten odpich
a jiskru 52. ulice.
Hlavně šlo o snahu vytvořit nové barvy,
aby rozšířil paletu jazzu.
Myslím, že si uvědomoval, že pokud chce hudbu někam posunout,
musí se vydat někam, kde ještě nebyla.
Srdce evropské civilizace opět bije.
Paříž je osvobozena.
Skončilo čtyřleté období nacistické nadvlády v Paříži.
Opět je z ní "Město světel".
JULIETTE GRÉCOVÁ HEREČKA
Pro Francii to byla velmi výjimečná doba.
Velmi.
Protože panovala taková euforie,
poválečná euforie.
Byly dvě bomby. Atomová bomba a osvobození.
Po válce byla jiná Francie i Evropa,
VINCENT BESSIÈRES SPISOVATEL
a obě potřebovaly nový zvuk.
A to byl jazz.
Právě posloucháte kvintet Tadda Damerona a Milese Davise.
Tohle je Miles Davis.
To bylo poprvé, co jsem byl v zahraničí.
Zamiloval jsem si Paříž i to, jak se tam ke mně chovali.
Říkal, že i jídlo ve Francii chutná líp.
Vzduch v Paříži má krásnější vůni.
Tenhle zážitek pro něj byl skutečným povzbuzením.
Hudba byla celý můj život.
Vždycky jsem byl tak zabraný do hudby, že jsem nikdy neměl čas na romantiku.
Než jsem poznal Juliette Grécovou.
"POD PAŘÍŽSKÝM NEBEM" JULIETTE GRÉCOVÁ
První Milesův koncert, kde jsem byla, jsem ho viděla z profilu.
To bylo neuvěřitelné. Bylo to krásné.
Esteticky krásné. On byl krásný.
Pořád mluvím anglicky špatně,
ale tehdy jsem mluvila opravdu strašně.
Ale nějak jsme si rozuměli.
Byl to zázrak.
Tomu se říká zázrak lásky.
S Juliette jsme spolu chodívali podél Seiny,
drželi se za ruce a líbali se,
dívali se jeden druhému do očí a zase se líbali.
Na Irene mi hodně záleželo,
ale tohle jsem nikdy předtím necítil.
Přivedla ho do společnosti dalších umělců,
intelektuálů, filosofů,
takových těch největších hlav té doby.
Jazz byl tehdy ve francouzských intelektuálních a uměleckých kruzích
opravdu vnímán jako vrchol umělecké tvorby.
Miles se tu setkává s Pablem Picassem, Jean-Paulem Sartrem...
Největší umělečtí géniové té doby ho berou jako sobě rovného.
Paříž Milesovi otevřela dveře možností a potenciálu.
Pocit, že člověk může být skutečně sám sebou,
bez ohledu na rasové bariéry,
že mu to nijak nestojí v cestě
a vlastně by mu to mohlo pomoci rozvinout vlastní potenciál.
V Paříži jsem pochopil, že všichni běloši nejsou stejní.
Že někteří jsou předpojatí a jiní ne.
Bylo to jen pár týdnů,
ale žil jsem v iluzi možností.
Že se možná stal zázrak.
Sartre se zeptal Milese: "Proč si Grécovou nevezmeš?"
A Miles odpověděl: "Protože ji miluju.
Miluju ji."
Když jsem se vracel letadlem sem, byl jsem tak deprimovaný,
že jsem za celou cestu nepromluvil.
Nečekal jsem, že mě to takhle vezme.
Každý afroamerický umělec, který strávil nějaký čas v zahraničí,
mluví o hlubokém zklamání z návratu do Spojených států.
Vidíte svou zemi, jak jste ji znali,
ale v mnohem ostřejším světle,
protože jste zakusili něco jiného.
Bylo těžké se vrátit
k těm kravinám, co si v téhle zemi vymýšlejí bílí lidi na černé.
Ztratil jsem pocit disciplíny,
ztratil jsem kontrolu nad svým životem a jakýkoliv směr.
Než jsem se nadál, byl jsem závislý na heroinu.
To znamenalo nepřetržitě si píchat heroin, celý den a celou noc.
Žil jsem jen tím.
Jeho kariéra se začala vymykat kontrole.
Nikdo nečekal, že by Miles mohl přežít,
natož to, že by z něj zase mohl být úspěšný hudebník.
Měl jsem malý klub v... Myslím, že v Hartfordu.
Pozval jsem Symphony Sid All Stars.
A Symphony Sid říká: "Nedávej Milesovi žádné peníze."
Miles mi pak večer říká: "Georgi, dej mi pět dolarů."
GEORGE WEIN POPULARIZÁTOR JAZZU
A já na to: "Milesi, no tak."
"Georgi, dej mi dva dolary."
A já: "No tak, Milesi."
"Georgi, dej mi 50 centů."
"Hele, kámo, víš co..."
"Gerogi, dej mi cent."
To bylo mé první setkání s Milesem.
Hráli jsme v jednom klubu v New Yorku
a jeho otec přijel z East St. Louis.
JIMMY HEATH SAXOFONISTA
Odvedl ho z pódia, nechal tam trubku a všechno, a říká:
"Pojď, jedeš se mnou domů."
Cítil jsem se jako dítě, co poslouchá tatínka.
Nikdy jsem se takhle necítil,
ani potom.
Cestou domů jsem mu řekl, že s drogami skončím
a že si jen potřebuju trochu odpočinout.
A než jsem se nadál, zase jsem si píchal
a půjčoval si na to peníze od táty.
Někde jste ho občas v noci zahlédli.
Někde jste na něj narazili.
A ani jste ho nepoznali.
EUGENE REDMOND OBYVATEL EAST ST. LOUIS
Třeba měl na sobě oblečení...
že vypadal jako bezdomovec.
Chtěli jsme, aby byl Superman.
Ale tak to...
prostě nefunguje.
Bylo hrozné ho vidět takhle se potápět.
Ale...
Nechci o tom mluvit.
Jel jsem na farmu svého otce v Millstadu.
Bylo mi zle.
Kdyby mi někdo nabídl, že za dvě vteřiny umřu,
tak to vezmu.
Trvalo to asi sedm nebo osm dní.
Nemohl jsem jíst.
A jeden den to prostě skončilo.
Konec.
Bylo mi líp.
Byl jsem čistý.
Jeden mladý běloch založil nové jazzové vydavatelství jménem Prestige
a chtěl, abych pro něj nahrál desku.
Řekl jsem si, že můžu jít jedině nahoru.
Na dně už jsem byl.
My, černí občané, jsme se rozhodli nejezdit autobusy...
- Soutěž krásy... - Dodgers jedou...
Emmett Till utrpěl...
Úžasný nový Chevrolet Motoramic.
Dortové směsi Betty Crockerové...
Dnes otevřeli Disneyland, nejúžasnější království...
Byl jsem v jednom klubu v New Yorku a Miles byl vzadu.
Cestou ven mě zastavil a řekl:
"Ty děláš jazzový festival nahoře v Newportu?"
A já na to: "Jo, Milesi."
A on říká: "Nemůžeš mít festival beze mě."
Já na to: "Chceš na můj festival?"
A on: "Nemůžeš mít festival beze mě."
Tak říkám: "Fajn, zavolám svému agentovi."
Newport byl jako konkurz.
V publiku seděli šéfové z vedení Columbia Records.
Columbia Records byli tehdy Tiffany mezi vydavatelstvími.
Věděl, co to znamená.
Věděl, co to znamená pro něj.
Takže když dostal příležitost, jako byl Newport,
skočil po ní a pomstil se.
Miles nacpal roztrub přímo do mikrofonu
a v tu chvíli změnil celý svět jazzu,
v tu chvíli otočil svoji kariéru,
protože krása té písně a krása Milesovy trumpety
udělaly z bebopu hudbu, kterou dokázali přijmout všichni.
Mohli jste si pustit Milesovu hudbu k milování.
Na balady je potřeba pořádná odvaha.
CARLOS SANTANA HUDEBNÍK
Ve spoustě not všude možně se ledacos schová. Koukej, co umím...
No jo, jasně.
Většina mužů se bojí být zranitelná.
To se ženským na mužích líbí nejvíc.
Miles, víte, na jedné straně přijde na pódium a vypadá takhle...
Ale pak začne hrát a lidé zjihnou...
Prostě vás odzbrojí.
Milesův zvuk je jedinečný od první noty.
Dává vám pocit...
potěšení, krásy.
Je v tom velká romantika.
Ale zároveň to není sentimentální.
Vylévá si vám srdce,
tak přímo, že vás zasáhne do...
Zasáhne váš život.
Chci se cítit tak, jak Miles zní.
Miles měl způsob hraní, který zněl...
HERBIE HANCOCK HUDEBNÍK
... jako kámen, který skáče po hladině rybníka.
Letmo se dotýká vln.
Někdy nějakou notu vynechá.
MARCUS MILLER HUDEBNÍK
Viděl jsem lidi takhle čekat na další notu.
Jeho zvuk byl tak čistý
a elegantní
a lahodný.
Hudebně lahodný.
Miles mohl zahrát jednu notu...
Byl jsem u toho, jedna nota,
a pár těch velkých ryb, co přišly do klubu,
tu notu uslyšely a řekly:
"To je ono. Tohle stojí za moje peníze."
A mohli zase jít.
Miles udělal: "Bam!" A oni na to: "To mi stačí."
V únoru nebo březnu 1956
mi museli odstranit nerakovinový výrůstek na hrtanu.
Už mě to nějakou dobu trápilo.
Neměl jsem minimálně deset dní vůbec mluvit.
Uplynul týden. Celkem to šlo.
CORTEZ MCCOY PŘÍTEL
Druhý týden...
nemohl vydržet mlčet.
Všichni byli banda kreténů.
A už to bylo.
Dostal ten chraplák.
A nikdy ho nevyléčil.
SANDRA MCCOY PŘÍTELKYNĚ
Tehdy nikdo nevěděl, že je Miles po operaci
a že tím přišel o hlas.
Objevil se na pódiu
a začal tím skřípavým hlasem hlásit,
co bude ten večer hrát.
Myslím, že ze sebe dostal dvě nebo tři věty,
a velká většina diváků se mu začala smát.
A Miles se otočil,
s velmi zvláštním výrazem v obličeji se podíval do publika
a odešel.
S kapelou jsem mohl komunikovat jen pouhým výrazem obličeje.
To dělám, když jsem zády k publiku.
Při hraní se nemůžu starat o klábosení,
protože pokud všechno funguje, mluví k lidem hudba.
Chtěl se mnou podepsat exkluzivní smlouvu
George Avakian, jazzový producent Columbia Records.
Řekl jsem mu, že chci s Columbií pracovat kvůli tomu všemu, co mi nabídl.
George Avakian mu dal
seznam požadavků, které chtěl, aby Miles splnil.
"Musíš být čistý.
Musíš mít stálou kapelu."
A poslední věc byla, že musel rozvázat smlouvu s Prestige.
Zahraju to a pak ti řeknu, co to bylo.
Založil nový kvintet s Johnem Coltranem na tenorový saxofon,
vzal ten kvintet do studií Rudyho Van Geldera
a házel jednu melodii za druhou...
JACK CHAMBERS HISTORIK
... takže za pár dní nahrál dost hudby,
aby se mohl zbavit závazku k Prestige.
Zkrátka sejmul hudebníkům pouta a řekl:
"Hraj za sebe. Buď sám sebou.
Já jen nechám tu hudbu žít, nechám ji dýchat a rozvíjet se,
tak jak to cítíme."
Miles se chtěl jen co nejrychleji zbavit svého závazku,
ale ve skutečnosti jsou to klenoty improvizované jazzové hudby.
Dva nahrávací maratony, tříhodinové nahrávky, i delší.
Byl to jeden z největších počinů v dějinách jazzu.
PRÁCE S KVINTETEM MILESE DAVISE
RELAX...
PAŘENÍ...
VAŘENÍ...
Milese jsem poznala...
Vystupovala jsem se společností Katherine Dunhamové.
Díky tomu jsem tehdy poznala spoustu různých lidí
ze světa showbyznysu.
TANEČNICE DOBÝVÁ PAŘÍŽ
Byla jsem v Paříži, v Berlíně, všude.
Říkali, že mám nejlepší nohy v branži.
Ucházel se o mě Hugh O'Brian,
Rory Calhoun mě chtěl vzít do Las Vegas.
FRANCES TAYLOROVÁ TANEČNICE
Bože, když si pomyslím, tolik různých pánů.
Jako tanečnice jsem na pódiu byla ohromná,
tak se o mně asi chtěli dozvědět víc.
O jazzu jsem toho moc nevěděla.
Zato jsem věděla, kdo je Johnny Mathis.
Účinkovala jsem v Ciro's,
Miles mé vystoupení viděl
a hned byl uchvácený.
Stejně jako všichni ostatní.
Byla to jen další kapitola pánů,
kteří chtějí Frances.
Sammy Davis Jr. mě požádal,
abych vystupovala v jeho nové hře jménem Mr. Wonderful.
Jednou jsem šla na zkoušku
a potkala jsem na ulici Milese.
Podívali jsme se na sebe, on se na mě podíval a řekl:
"Teď, když jsem tě našel, už tě nikdy nepustím."
Tak jsem se k němu nastěhovala.
Frances Taylorová byla skutečná múza, inspirace.
BENJAMIN CAWTHRA HISTORIK
Z partnerek byla jeho největší inspirací. A také s ní byl nejdéle.
Dávala mu stabilitu a lásku
v době, kdy vytvářel
své nejproslulejší a nejpopulárnější kusy.
Musel odjet do Paříže
a nechal mi svoji hudbu.
Já se zamilovala do jeho zvuku.
Dotýkalo se mě to.
Poslouchala jsem to pořád dokola.
A tak jsem přišla k jeho hudbě.
V roce 1956, když Miles dorazil do Evropy,
jsme měli mít zkoušku.
Nikdy nehrál s evropskou rytmickou sekcí.
Nepozdravil.
Vůbec se neusmál.
A bez jediného slova začal hrát.
A hned jsme se přidali, protože jsme jeho hudbu znali.
Byli jsme jeho fanoušci.
Vždycky si říkám, co by asi dělal,
kdybychom mu řekli: "Promiňte, co to hrajete?
To neznáme."
Asi by se mu to nelíbilo, ale my jsme to hráli.
Pak řekl "dobře" a potom... To bylo celé.
Vzal nás.
Miluji tě.
Neopustím tě, Juliene.
Miluji tě.
Bez tvého hlasu bych byl ztracen v zemi ticha.
To není příliš odvážné.
Miles byl náhodou v Paříži, když Louis Malle dokončil svůj film
Ascenseur pour l'échafaud, Výtah na popraviště.
To má být vtip?
Malle byl velmi mladý
a stál teprve na prahu své kariéry.
Peníze?
Chtěl dělat filmy jinak.
VINCENT BESSIÈRES SPISOVATEL
Chtěl změnit způsob, jak filmy točit,
například mít skutečné lidi v reálném prostředí.
Oslovil Milese se svým nápadem:
"Byl bys ochotný vytvořit jazzový soundtrack?"
Předtím na natáčení filmu hudebník šel
a sehnal 30 lidí.
Housle, bicí, žestě a tak dále.
A pak jen: "Tři čtyři, pánové. Připravení? Tři čtyři."
Autoři hudby přesně vědí, jak dlouho trvá každá sekvence.
Dvě minuty čtyřicet a tak dále.
Miles ne.
Miles žádnou hudbu nenapsal.
Veškerou hudbu hrál
přímo k promítání filmu.
Jen improvizoval a tvořil zvuk v reakci na obrazy ve filmu.
Dívat se na plátno při tom, když jsme hráli,
to bylo velmi důležité, protože to byl Jeanne Moreau.
Jeho hudba, ale utrpení Jeanna Moreaua.
Hodně rychle jsme si uvědomili,
že děláme něco opravdu výjimečného.
Ten soundtrack film proslavil.
Spousta lidí slyšela nejdříve soundtrack,
a až potom chtěli vidět film.
Během nahrávání pro Výtah na popraviště
Miles objevil nový přístup k improvizaci.
Ten potom rozvíjel v následujících letech.
V nahrávacím studiu pro Výtah na popraviště
začalo něco důležitého.
Začněte znovu, prosím.
Jdeme na to.
0-62-291.
- Číslo dvě, první verze. - Minutku.
Byl jsem asi první, protože jsem musel připravit bicí.
Tak jsem přinesl bicí, postavil je a čekal, až se všichni objeví.
Přišel jen se svými poznámkami.
Ani na to neměl noty.
A jediné, co mi řekl...
JIMMY COBB BICÍ
... bylo: "prostě swinguj."
Pro Kind of Blue jsem hudbu nepsal,
vzal jsem si jen náčrtky,
protože jsem chtěl ve hře spontánnost.
Věděl jsem, že když budu mít skvělé hudebníky,
situaci zvládnou
a budou hrát líp, než jak si kdy mysleli.
První část "So What" je...
Pak začne Paul na basu a říká...
To bylo první, co jsem kdy od Milese slyšel.
Sebral jsem desku z tátovy sbírky a pustil ji.
První, co vás zaujme, je basová linka Paula Chamberse.
Posvátné texty se nezpochybňují, nebo ano?
JOSHUA REDMAN HUDEBNÍK
Třeba proč je Bibli Biblí? Prostě to tak je, ne?
Proč je Kind of Blue Kind of Blue?
Je to prostě Kind of Blue,, která změnila zvuk jazzu.
Ten činel na začátku "So What",
myslel jsem, že jsem to přehnal.
Přišlo mi, že zní hlasitěji, než by měl.
A zdálo se, že nikdy neutichne.
Ale dovede vás přímo do melodie.
Jako byste dorazili na dálnici
a zbytek melodie se prostě přidá.
Na Kind of Blue je požádal o to,
aby se hlouběji zamysleli nad tím, jaký zvuk mohou vytvořit.
Řekl: "Mám pár nápadů. Jedeme."
A tak to Miles dělal po zbytek života.
Kind of Blue neprozrazuje tak snadno jeho vášně,
ale zároveň, jakmile se otevřou i hudebníci,
ukážou vám, jak umějí být vynalézaví a geniální,
a podnětní.
Kind of Blue opravdu znamenala
jiný způsob uvažování o hudbě,
jiný způsob hraní a přístup k hudbě.
Pro Coltrana to byla cesta, kterou potřeboval
k nalezení své vlastní identity.
Potenciál mladého Johna Coltranea slyšel málokdo,
ale Miles ho přivedl a dal mu prostor,
aby se stal tím umělcem, kterého lidé později milovali a ctili.
To album mají rádi i lidé, kteří nemají rádi jazz.
Každou dekádu se objeví noví lidé, co mluví o Kind of Blue.
"Díky němu jsem začal poslouchat jazz."
Můžete ho poslouchat stokrát.
Vždycky vám nabídne něco nového.
To je podle mě definice mistrovského díla.
Myslím, že Miles netušil, že se té desky
prodá víc než jakékoli jiné desky
v dějinách jazzové hudby.
Kdyby si Miles myslel, že to bude takhle,
řekl by si o celý dům
a o dvě Ferrari před domem, teď hned.
Určitě by si vymýšlel.
Kdyby tušil, že se stane něco takového,
tak by si je vychutnal.
Kind of Blue měla okamžitě úspěch.
Začíná z něj být hvězda hlavního proudu.
Columbia dostala v Americe jeho hudbu do středního proudu jako nikdy předtím.
Pozvedl svoji tvorbu k hudebnímu mistrovství.
Jediné, co jsem kdy chtěl, bylo sdělovat svoje pocity hudbou.
Být s Columbií znamenalo víc peněz,
a co je špatného na tom, dostat slušně zaplaceno za to, co děláte?
Byla to černošská éra.
Chtěl ukázat se vší hrdostí, kdo je.
A Miles byl první liga,
vypadal a oblékal se jako dokonalý elegán.
Miles Davis byl ztělesněním stylu.
Mýtický hrdina.
Byl z něj náš černý Superman.
Když Milesovi vyšlo nové album...
JAMES MTUME HUDEBNÍK
... normálně jsme chodili s tím albem v ruce.
Jen poslouchat Milese
bylo samo o sobě definicí stylu.
Miles Davis nosil parádní oblečení, řídil rychlá auta,
všechny ty ženy a to všechno.
Nechtěli jsme si jen zahrát s Milesem Davisem,
chtěli jsme být Miles Davis.
Říkám mu: "Milesi, co děláš s dětmi,
když je chceš vzít někam ven?"
"Řeknu jim, ať si zavolají taxík."
Miles se stal symbolem stylu,
sofistikovanosti,
mužnosti.
Černý frajer, co si nenechá nic líbit.
Stylový, frajer, rozzlobený, sofistikovaný a dokonale upravený.
Byl jsem to všechno a mnohem víc,
ale zároveň jsem hrál jak o život a měl skvělou kapelu,
takže jsem si nezasloužil uznání jenom svou imagí rebela.
Začalo se mluvit o mysticismu Milese Davise.
Myslím, že svou tmavou kůži Miles Davis
nebral jako překážku,
ale jako přednost.
Odlišovalo ho to od toho,
co lidé viděli v televizi a ve filmu.
Miles to proměnil v něco stylového, v něco žádoucího.
Vždycky jsem na veřejnosti byl šik
a Frances taky.
Pořádnej černej frajer
s touhle úžasně krásnou ženou.
Páni, to bylo něco.
Lidé se zastavovali a zírali s otevřenou pusou.
Miles mi kupoval oblečení, protože mám...
Všichni věděli, jak mám krásné nohy.
Byl elegantní, já byla elegantní.
A taky když jsme nastupovali a vystupovali z Ferrari...
Prostě jsme byli sexy pár, o tom není pochyb.
Miles a Frances na vrcholu.
VINCE WILBURN SYNOVEC
Jako malý, když jsem je spolu viděl... Jen jsem zíral!
Parádně oblečení, podle poslední módy,
a zamilovaní.
Byli jako princ a princezna.
Měl jsem kamaráda spisovatele, George Fraziera.
Napsal slova,
která adresoval Milesovi.
Bylo to něco se španělskými matadory z býčích zápasů.
Býka umí zabít leckdo, a někteří i obratně.
Ale jiní zkrátka přijdou do arény, postaví se, chytí muletu,
býk se rozběhne
a publikum jen zalapá po dechu.
Takový bojovník má "duende".
A Miles měl duende.
Miles byl ten typ... Měl své věci, které měl rád.
Když vás měl rád, měl vás rád. A když ne, tak ne.
Byl to takový typ.
Pokud jste s ním byli za dobře,
tak to tak bylo pořád.
A když jste s ním měli neshody, nejspíš to tak zůstalo.
Znáte to.
Byl jsem téměř ke všem chladný.
Tak jsem se chránil,
že jsem nikoho nenechal proniknout do mých citů.
A dlouho to fungovalo.
Šel jsem si Milese poslechnout do Village Vanguard.
ARCHIE SHEPP HUDEBNÍK
Řekl jsem mu: "Pane Davisi, jmenuju se Archie Shepp a...
nemohl bych si s vámi zahrát?"
A on na to: "Jaký Archie?"
"Archie Shepp."
A on řekl: "Naser si.
Se mnou hrát nebudeš."
Miles se nestaral.
Miles se nemusel zavděčit nikomu jinému,
než sám sobě.
Milese to prostě nezajímalo.
Chápete? Lidi ho nezajímali,
protože on byl Miles Davis.
Jeho osobnost měla spoustu zvláštností.
Byl rozzlobený, antisociální...
Ale právě tyhle nejistoty a démoni
často bývají základem umění,
protože umění se pak stává terapií.
Dalo mu příležitost ukázat jeho zranitelnost
a dát průchod té stránce,
kterou ve skutečném světě ukázat nemohl.
To jsme pracovali v Birdlandu.
Prošli jsme set a Miles si přišel nahoru zakouřit.
Stojím před Birdlandem úplně mokrý,
protože je horká, parná, dusná srpnová noc.
Zrovna jsem vyprovodil bělošku jménem Judy na taxík.
Přijde ke mně bílý policista a říká mi, ať jdu jinam.
A Miles říká: "Proč? Jen tu kouřím.
Pracuju dole a zašel jsem si na cigaretu."
Stál přímo pod vývěskou se svým jménem.
STANLEY CROUCH SPISOVATEL
M-I-L-E-S. Miles.
To jsem já. Kdo jste vy?
Právě vyšla Kind of Blue.
Ve městě se o něm mluví a je napsaný a vývěsce.
Na vrcholu popularity.
Ten chlap mu říká: "No a? Nestůj tam."
Miles na to: "Nikam nejdu."
Jen jsem se mu vážně a tvrdě podíval do obličeje
a nepohnul jsem se.
To byl tehdy Miles ve formě,
takže nebylo lehké ho jen tak praštit.
Najednou tam přiběhl nějaký bílý detektiv
a bum! Uhodil mě do hlavy.
Vůbec jsem to nečekal.
Zavolali mi,
že mám přijít na policejní stanici.
Viděla jsem jeho obličej.
Bylo to děsivé.
Rozbrečela jsem se.
Takovou blbost bych čekal
doma v East St. Louis,
ale ne tady v New Yorku,
který je přece to nejelegantnější, nejstylovější město na světě.
Bylo to rasové. To celé bylo kvůli rase.
Celé město bylo rasistické, nebo asi celý svět, co já vím?
No co...
O co šlo?
Nevidím žádný jiný důvod.
Byla to připomínka, že žádný úspěch,
sebelepší schopnosti,
finanční úspěch ani všechno uznání
vás neochrání
před rasistickou nenávistí ve Spojených státech.
Zatraceně, víte...
Zkrátka před ní není úniku.
Ten incident mě navždy změnil,
stal jsem se zatrpklejším a cyničtějším, než bych možná jinak byl.
Pořád se mu to vracelo. O něčem mluvíme, a on najednou:
"Zasraný poldové."
Prostě... Zničehonic, nezávisle na našem tématu.
Zase si na něj vzpomněl.
Tyhle věci nezmizí jen proto, že jste trochu úspěšní.
To, co se vám stane v mládí,
s vámi zůstane po celý život.
Miles Ahead byla první spolupráce Milese Davise a Gila Evanse poté,
co se Miles spojil s Columbia Records.
To byl taky jeden z důvodů, proč ke Columbii přešel.
Protože Columbie měla rozpočet a prostředky,
aby takový projekt realizovala.
Gil a já jsme dohromady byli něco výjimečného.
Miloval jsem práci s Gilem, protože byl velmi pečlivý a tvůrčí,
a jeho aranžím jsem naprosto důvěřoval.
GIL EVANS ARANŽÉR
Pořád jsme seděli u piána: "Co tohle? A tohle?"
Vystihnout jeho interpretaci bylo šílené,
ale šlo to úplně přirozeně.
Když vyšla Miles Ahead,
na původním obalu byla mladá bílá modelka
na palubě plachetnice.
Myslím, že to mělo evokovat krásný život na vysoké noze,
aby se to album prodávalo
široké, jinými slovy bílé veřejnosti.
Miles přišel k Georgovi Avakianovi a říká:
"Co ta bílá děvka dělá na obálce mé desky?"
Uvědomoval si svou moc
coby umělce, který generuje obrovský zisk
svému vydavatelství.
A že může ovlivnit jeho rozhodování.
Nový výlis stejného alba
pak vychází pod jiným titulem a s jiným obalem.
Na obálce je sám Miles Davis.
Miles Ahead byl první ze tří skvělých společných počinů
s Gilem Evansem a 19členným orchestrem.
Dva roky po Miles Ahead přišel Porgy a Bess.
A pak, dva roky potom...
Byla jsem nějakou dobu v Barceloně.
Když jsme dohráli představení,
sledovali a poslouchali jsme hudbu a tanec flamenka,
kterým jsem byla unešená.
Řekla jsem Milesovi,
že chci, aby viděl, co vidím já,
a cítil, co cítím já k hudbě flamenka.
Nechtěl jít, ale nakonec se podvolil.
A šli jsme na flamenco, hudbu a tanec.
Když jsme odešli z divadla...
my...
šli jsme rovnou do Colony, obchodu s deskami,
a on koupil všechna alba flamenka, co měli.
Na Sketches of Spain pro mě bylo nejtěžší
hrát na trubku motivy, které jsou normálně zpívané,
hlavně improvizace.
Můj hlas v té písni musel být zároveň radostný a smutný, to bylo taky těžké.
Když to tak zahrajete třikrát čtyřikrát,
ztratíte ten pocit úsilí.
Zdá se, že se to povedlo.
Všem se to album líbilo.
- Byla jedna princezna... - Byla jsi to ty?
A ta se zamilovala.
Bylo to těžké?
Ale ne, bylo to snadné.
Každý viděl, že je princ okouzlující.
Že je pro mě jediný.
Miles miloval silnou melodii.
Cítil, že takové melodie mu umožní mluvit,
říct mu: "Tohle je něco, co dobře znáš.
Ukážu ti, jak to může být krásné."
Takže mohl vzít třeba píseň "Jednoho dne můj princ přijde"
z filmu Walta Disneyho
a prodchnout ji úžasným procítěním a hloubkou.
Řekl: "Zahraju to pro svou ženu Frances."
A v jeho hře jste cítili jeho lásku a starost.
Jednoho dne můj princ přijde
bylo první Milesovo album, kde jsem byla na obalu.
Byl zrovna někde pryč.
Pamatuju si, že jsem jela na focení a...
Každé dvě minuty volal a chtěl vědět, co mám na sobě, a jak vypadám.
Chtěl se přesvědčit, že vypadám dokonale.
A samozřejmě, já si myslela, že vypadám.
Dala jsem si na tvář pihu, protože jsem měla dojem, že to má šmrnc.
Na Jednoho dne můj princ přijde jsem začal vyžadovat,
aby na obaly mých desek dávali černé ženy.
Bylo to přece moje album
a já byl Francesin princ.
Proto jsem mohl dát Frances na obal.
Postavil se za krásu černošských žen
a říkal tím, že to je ta krása, kterou vyjadřuje
svojí hudbou, trubkou.
Vyjádřil tím svůj postoj.
Určitě to bylo jen proto, že si myslel, že je jeho žena sexy.
Všichni chtěli být ve West Side Story.
Jerome Robbins, Steve Sondheim a tak.
Byla to špička.
Na konkurz přišlo aspoň 300 holek.
Stoupla jsem si na pódium, začala luskat prsty a zpívala...
Sketovala jsem Ellu Fitzgerald a Jerome Robbins...
Všichni šíleli.
Vzali mě.
V té době jsem pil víc než kdy dřív,
a taky jsem hodně šňupal kokain.
Po téhle kombinaci jste snadno podráždění.
Frances byla jediná žena, na kterou jsem kdy žárlil.
Chlap, co žárlí, bere drogy a pije...
Dívala se na mě jako na blázna,
což jsem tehdy byl.
Myslel jsem, že jsem v pohodě a že mi svět leží u nohou.
Když šlo o mě, byl to žárlivec.
Nemohl se vyrovnat s tím, že jsem s těmi lidmi a dostává se mi...
tolik pozornosti.
A tehdy mě přijel vyzvednout do divadla ve svém Ferrari
a řekl: "Chci, abys odešla z West Side Story.
Žena má být se svým mužem."
Já ztuhla.
Ale milovala jsem ho
a udělala jsem to.
Skončila jsem.
Poslal pro své děti,
Cheryl Ann, Gregoryho a malého Milese.
Nakonec jsem dělala showbyznys v kuchyni.
Přišla jsem do New Yorku...
CHERYL DAVISOVÁ DCERA
... a Frances nás zapsala do školy, chodili jsme ze školy domů a dělali úkoly.
Byla to pro ni velká změna.
Neuměla jsem vařit, nic. Vždycky jsem byla na cestách. Vůbec.
Řekl mi:
"Podívej se,
sleduj mě a dělej to samé."
Tak jsem se naučila vařit.
Vařila dole v kuchyni
a tu a tam zmizela nahoru do patra.
Později mi řekla: "Pamatuješ, jak jsem vždycky odbíhala nahoru?"
Řekl jsem, že jo.
A ona na to: "Chodila jsem se dívat na své baletní piškoty."
Zdálo se, že v sobě potlačuje
myšlenky na to,
čím by bývala mohla být...
V dubnu 1965 mi operovali kyčel,
nahradili mi hlavici kloubu kusem kosti z holeně.
Ale nepovedlo se to,
tak to museli v srpnu dělat znovu.
Pořád to hrozně bolelo.
Začal jsem pít víc než předtím
a bral jsem léky na bolest.
A začal jsem brát víc kokainu.
Asi kvůli depresi.
Byla to kombinace žárlivosti,
kokainu,
Percodanu,
skotské a mléka, to bylo ono.
To jsem zjistila později.
A...
po takovéhle kombinaci člověk exploduje,
což se mu stalo.
Byli jsme s Milesem jednou večer v Birdlandu...
a byl tam Quincy Jones.
Když jsme přišli domů,
jen jsem se Milesovi zmínila, že Quincy Jones je fešák.
A než jsem se nadála...
Bylo to tak rychlé.
Viděla jsem hvězdičky. Ležela jsem na zemi.
Byla to ta nejneuvěřitelnější věc, co se mi kdy stala,
nikdy předtím mě nikdo neuhodil.
To bylo poprvé
a nemělo to být naposledy.
Bohužel.
Tehdy jsem nevěděla, že odejdu...
ale...
odešla jsem.
Teď už to vím.
Frances byla nejlepší žena, jakou jsem kdy měl.
Uvědomil jsem si, jak hrozně jsem s ní zacházel a že je konec.
Teď už to vím, kéž bych to věděl tehdy.
Pořád o ní mluvil.
I když už nebyli spolu,
čtyři pět let potom, říkával:
"Vidíš ty šaty, co má ta holka?
Jednou jsem takové koupil Frances."
Když jsem odešla,
slyšela jsem Milese říkat, že to podělal.
Ale taky říkal:
"Ať ji dostane kdokoliv,
má sakramentský štěstí."
To jsem slyšela, že říkal.
No, měl pravdu.
V posledních letech, co byl Trane u mě v kapele,
začal hrát i sám.
Když se tohle stane, kapela ztratí kouzlo
a lidem, co rádi hrávali spolu,
už na tom nezáleží.
A tehdy se kapela rozpadne.
Lhal bych, kdybych řekl, že jsem z toho nebyl smutný,
protože jsem s nimi hrál moc rád.
Byla to ta nejlepší malá kapela všech dob.
Aspoň z těch, co jsem do té doby slyšel.
Vždycky jsem hledal nové věci, co bych mohl hrát,
nové výzvy pro svoje hudební nápady.
Teď byl čas na něco jiného.
Pracoval jsem v klubu zvaném Half Note.
Miles přišel v průběhu setu...
RON CARTER BASA
... celý tajemný ve svém černém plášti a černém klobouku,
a říká: "Hledám basistu.
Máš zájem?"
Nic a nikdo nebyl víc v kurzu než Miles Davis.
Zazvonil mi telefon.
A byla slyšet kytara.
Někdo tam hrál na kytaru.
A pak se ozval hlas:
"Pěknej prevít, ta kytara, co?"
"Přijď ke mně domů zítra ve 13:30."
Cvak.
Neřekl mi svoje jméno.
Nedal mi adresu, telefon, nic.
Ale zavolal mi Miles.
Dal mi lístek do první třídy
a poslal mě ke svému krejčímu, aby mi ušil smoking.
Tak jsem odletěl do Kalifornie.
Milesi, co nám zahrajete teď?
Raději někdo jiný, Miles má zánět hrtanu.
Blues na jakýsi způsob.
Skvělé, tak ještě jednou Miles Davis Quintet.
Milesův úžasný kvintet z 60. let
vytvořil zcela nový způsob improvizace,
který propůjčoval jejich hudbě
neuvěřitelnou míru demokracie.
Kdokoli mohl hudbu nasměrovat tam, kam chtěl.
Neustále se obklopoval mladými, rodícími se, neznámými hlasy.
Umožnil jim v kapele rozvíjet svou hudební identitu
a pokračoval v její regeneraci
stále znovu, po zbytek své kariéry.
Když jsem vstoupil do Milesovy kapely, bylo mi 23 let.
Bubeníku Tonymu Williamsovi bylo 17 let.
Byli jsme děti. Normální děti.
Kreativita a genialita jakéhokoli uměleckého projevu
nemá nic společného s věkem.
Buď je máš, nebo ne,
být starý ti k nim nepomůže.
Chodili jsme tam každý večer jako do laboratoře.
Miles byl hlavní chemik.
Naším úkolem bylo vytvořit z přísad, jako byly přeměny a tempa,
bezpečnou trhavinu, která každý večer s trochou adrenalinu exploduje.
A to se povedlo.
Miles chtěl, abychom žili na pódiu před lidmi,
abychom tvořili před lidmi.
Jinými slovy: neopírej se o to, co umíš.
Hledej věci, které neznáš.
Ten nápad se mi líbil. Nerad zkouším.
Dobré nápady umřou. Chci dělat chyby na place a rovnou je opravovat.
Miles nám dokonce řekl:
"Budu vám platit za to, abyste cvičili na pódiu před lidmi."
Já na to: "To se lidem nebude líbit."
A on: "O lidi se postarám já.
Vy jen hrajte."
Teo, přece víš, že tohle nezahraju.
Ale zahraješ.
To půjde.
Víš, jak to myslím? Herbie, můžeme to udělat takhle?
- Rozdělíme to. - Jo, to je dobrý nápad.
Na šest.
Počkej, Teo, ani nevím, co tam mám hrát.
- Nehraj na první dobu. - Pojď, Teo.
Jakmile se udělala nahrávka,
kde všichni trumpetisti zahráli správně melodii,
bez kanárů a tak,
ta nahrávka šla na desku.
Měl jsem s sebou knihu,
kterou jsem nosíval v armádě.
Občas jsem do ní něco psal a on mi říká: "Máš tam nějakou hudbu?"
A já, že jo, že v té knize něco mám.
Otevřel ji a povídá: "Zkusme tohle."
- Jak se to jmenuje? - "Stopy".
"Stopy"?
A pak jsme to... bez zkoušky,
podíval se na to, trochu to prošel a pak jsme to nahráli.
A když jsme byli ve studiu příště,
řekl: "Příští středu nahráváme. Vezmi tu knihu."
V roce 1969 se člověk prochází po Měsíci
a Spojené státy jsou pořád v krvavé válce ve Vietnamu.
Myslím, že Miles cítil, jak je důležitá mladá generace,
protože Miles se vždycky díval dopředu.
V roce 1969 se prodával rock a funk líp než housky.
Lidi plnili stadiony, aby viděli a slyšeli hvězdy naživo,
a zdálo se, že jazz pomalu upadá.
V roce 1969 jsme hráli spoustě poloprázdných klubů.
To nebyla náhoda.
Hudebníci jako Jimi Hendrix, Sly Stone nebo James Brown
Milesovi ukázali, že jedním koncertem jde zasáhnout spoustu lidí.
Jedním koncertem se dá za 45 minut vydělat víc peněz
než za týden hraní v klubu, tři sety za večer.
Založil elektronickou kapelu,
protože se znal s kapelou Sly and the Family Stone.
Sly mu řekl, kolik vydělávají, a Miles říká: "Cože? Cože?"
Po tomhle Miles spoustu věcí změnil.
Začal jsem zjišťovat,
že většina rockerů o hudbě neví nic.
Řekl jsem si, že když zvládnou
oslovit davy a prodat jim desky,
aniž by vlastně věděli, co dělají,
tak že to dokážu taky, a líp.
Miles mi řekl o schůzku...
CLIVE DAVIS ŘEDITEL COLUMBIA RECORDS
... a bylo to velmi napjaté jednání.
Říkal, že tyhle bílé děti s dlouhými vlasy
kradou jeho hudbu, jeho riffy.
Byl naštvaný a chtěl od vydavatelství odejít.
Říkám mu: "Podívej, můžu ti sehnat hraní
s hudebníky jiné generace,
můžeš hrát jinou hudbu.
Vím, že když si s nimi zahraješ, něco z toho vznikne."
V téhle době
jsem poznal krásnou mladou zpěvačku a písničkářku Betty Mabryovou.
Byla plná nových podnětů a překvapení. Pomohla mi najít nový směr.
Betty Davisová byla velmi divoká a dynamická holka,
která byla součástí rockové scény v New Yorku i v Kalifornii.
Naprosto změnila jeho vnímání toho, co se v hudbě děje.
Betty měla velký vliv
na můj osobní i hudební život.
Taky mi pomohla změnit styl oblékání.
Byl jsem u něj doma. Ve skříních mu visely
spousty divných hadrů, samé srandovní boty a klobouky a tak.
Ptám se ho, co se stalo.
Prostě se změnil. Úplně otočil.
Chtěl jsem změnit kurs,
musel jsem ho změnit, abych mohl dál věřit tomu, co hraju, a miloval to.
Hledal jsem hráče na elektronickou baskytaru.
Chtěl jsem tím zvukem nahradit zvuk kontrabasu.
Zavolal mi a říká: "Chci s tebou mluvit." Já na to: "OK."
Řekl: "Hraj stejně jako na kontrabas."
Řekl jsem, že to není stejné.
Je to jiné. Má to jiný zvuk.
Jiný impuls, jiný dozvuk.
Prstoklady...
Jediný stejný, Milesi, jsou ty podělaný noty.
Tohle poslouchám od svých 18 let.
Proč bych se toho měl vzdát?
Abych mohl hrát s tebou? Ne, kámo, díky.
Řekl: "OK."
Stáhl jsem klobouk do čela a odešel.
Kapela se rozpadla, když Ron definitivně odešel,
protože nechtěl hrát na elektrickou basu.
Začínal jsem přemýšlet o dalších přístupech k hudbě.
V srpnu 1969 jsem šel do studia.
Miles řekl: "V 10:00 v Columbia Studios."
Byl jsem tam v 9:30. Pustila mě dovnitř uklízečka.
Přinesl jsem hudební skicy, které nikdo předtím neviděl,
stejně jako na Kind of Blue.
Řekl jsem hudebníkům, že si můžou dělat, co chtějí,
hrát si, cokoliv slyší, a to taky udělali.
Najednou hráli čtyři bubeníci,
dva basisti,
dva nebo tři klávesisti, kytara.
Byla to skvělá, obrovská improvizace.
Měl jsem přinést jen jeden činel a virbl.
Prošli jsme si první část Bitches Brew.
A pak...
Slyšíte Milesovu trumpetu, jak se odráží od budov,
v noci, ve tři ráno.
A zdá se, že New York je Grand Canyon z budov.
Je to úplně zlověstné.
Jako by se každou chvíli mělo něco stát.
Pohybuje se to jako améba
a dělá to takhle... Občas něco vyleze.
Ale jinak to je tahle hmota, co se hýbe společně.
Zapnul jsem jazzové rádio a moderátor říká:
"Panebože. Přišel nový Miles."
MEMORANDUM CBS 14. 11. 1969
Volal Miles. Chce album pojmenovat "Bitches Brew".
Prosíme o vyjádření.
A pak řekl ten název.
Říkám mu: "Můžeš to vůbec v rádiu říct?"
Řekl: "Kašlete na hudbu. Musí vidět ten obal."
Bitches Brew se prodávala rychleji než všechna alba, co jsem kdy natočil,
a prodalo se jich víc než jakéhokoliv jazzové desky v dějinách.
Po vydání Bitches Brew
začal hrát ve Fillmore East a takové věci.
Byli jsme v šatně a Miles dostal šek.
Podíval se na něj a slyšeli jsme, jak říká:
"Připadám si jako zloděj."
Byli jsme v indické restauraci na 125. ulici.
Seděli jsme, jedli a povídali si asi dvě hodiny.
Pak jsme vstali a po cestě ven Miles říká:
"Tak co na to říkáte?"
A já nechápal: "Co říkáme na co?"
Snažil jsem se... nějak probudit mozek.
"Co si myslíte o té hudbě?"
Nechápal jsem, protože tam hráli indickou hudbu.
A Miles řekl: "Tohle budeme hrát na novém albu On the Corner."
Řekl, že smíchá tabla a sitár, elektrický sitár a funk.
Na albu On the Corner nebude žádná dvojznačnost.
Chceme tam tohle...
Bylo to mnohem intenzivnější.
Čtyři, jedna, dva. To je funk.
Teprve se rozjížděli. Dělali Velký třesk.
Každý večer tak nějak zvedali vklad,
bylo to hrozivé a nebezpečné,
hlavně co do použití bicích a zkreslení.
Hudba kosmická džungle.
Tehdy jsme začali Milese brát
jako nějakého voodoo kněze hudby.
Tohle je kyselá hudba.
Lidé, co si dali trávu a přijdou v rauši,
najednou střízlivějí,
a ti, co jsou střízliví, jsou v rauši.
Všechno přeházel jen tím, jak hrál.
Milesovo publikum se měnilo, protože se měnila jeho hudba,
tím že absorbovala nové události.
Co se dělo teď. Ne co se dělo před deseti lety. Teď.
Nikdy jsem nepochopil, co na tom tolik lidí vidělo.
Snažil jsem se v tom něco najít.
Nechápal jsem to.
Navíc to neznělo hezky.
Lidi, co tohle říkají...
Vždycky jsem se na ně díval jako na ignoranty.
Říkali to ze žárlivosti,
protože to sami nedokázali, a ani to neuměli pochopit.
Je to mimo jejich omezené, zvrácené, pokřivené chápání.
"Sakra, Carlosi, to je trochu kruté."
Ale je to tak.
Když posloucháte ty hromady nahrávek,
které udělal v rychlém sledu mezi lety 1969 a 1975,
slyšíte základy hip-hopu, housu,
drum'n'bassu, elektroniky.
To všechno Miles dělá na začátku 70. let.
Vytváří novou hudbu a narušuje strukturu.
MARGUERITE CANTÚ PŘÍTELKYNĚ
Když jsme byli spolu, vypadal zdravě, v pohodě.
Dodržoval zdravou stravu, staral se o sebe.
Samozřejmě téměř každý den cvičil, boxoval.
Tyhle věci pro něj tehdy byly velmi důležité,
to bylo dobré.
Věděla jsem, že se Miles vrací k drogám,
i když je nebral přede mnou.
Začal být hodně paranoidní.
Byl surový, hrubý.
Řekla jsem mu: "Víš co, takhle žít nebudu."
V říjnu 1972 jsem usnul za volantem
a najel se svým Lamborghini do svodidel.
Skoro tři měsíce jsem ležel, a když mě pustili,
musel jsem ještě chodit o berlích, což ještě víc posralo moji špatnou kyčel.
Byl to asi nejzlomovější okamžik jeho života.
Nesnesitelná bolest od rána do večera
ho donutila, ano, donutila ho používat léky na předpis,
kokain, alkohol, cigarety,
cokoli zmírnilo bolest.
Bral čím dál méně nabídek a koncertů.
Nakonec neměl žádnou vlastní kapelu.
Byl jsem duševně unavený ze všech těch blbostí, co jsem zažil
za všechny ty dlouhé roky.
Cítil jsem umělecky vyčerpaný.
Hudebně už jsem neměl co říct.
Věděl jsem, že potřebuju odpočinek, tak jsem odpočíval.
Odložil jsem to, co mi bylo v životě nejdražší, hudbu.
A čím jsem od ní byl dál,
tím hloub jsem se propadal do jiného, temného světa.
Jeho bytový dům byl jeho jeskyně,
tam se izoloval.
Někdy nevycházel celé dny a týdny.
Když mi bylo 15 nebo 16,
během těch temných období jsem za ním jezdil do New Yorku.
Pamatuju si temno, v domě byla vždycky tma.
Pamatuju si cigarety, láhve od piva a kokain.
Byl jsem za ním několikrát.
Bylo to hodně temné.
On byl... Já vlastně...
ERIN DAVIS SYN
Trochu jsem se ho bál.
Byl tam sám, jen zaháněl bolest a nehrál.
Vím, že nehrát pro něj bylo...
jako nemít vodu.
Chtěl jsem, aby už to přestalo.
Aby to temno přestalo.
Jako bych ho vůbec neznal.
Chtěl jsem, aby to byl zase můj strýček superhrdina.
Jeli jsme jednou do Harlemu
a byla s námi v autě jedna žena.
Seděla vedle mě,
Miles zastavil a pak řekl: "Počkej."
Pak odněkud vylezl...
úplně sjetý.
Měl na obličeji šmouhy od kokainu,
chtěl jsem něco říct, ale bál jsem se.
Pak do mě šťouchl a říká: "Šukal jsi s ní."
Já na to: "Ne, nešukal."
A on: "Neodjedeme, dokud mi neřekneš, žes ji šukal."
Vypnul motor.
Tak říkám: "Šukal jsem ji na kapotě. Můžeme jet?"
A on: "A já myslel, že jsme kamarádi."
To byly večery s Milesem.
Miles se tehdy občas objevil. My jsme...
Potřeboval peníze, tak jsme mu nějaké půjčili,
ale už jsme je nikdy neviděli...
Každopádně jsme jednou odcházeli a já říkám Marii:
"Myslím, že to je konec.
Už pro něj není návratu."
A dodal jsem: "Ale nikdy nevíš."
Tou dobou jsme se zase začali vídat s Cicely Tysonovou.
Stavovala se u mě celou dobu,
ale pak začala chodit častěji.
V těch letech byl fyzicky v hrozném stavu.
Mnoho lidí si myslelo, že je na tom tak zle,
že už možná nikdy nebude hrát.
I on sám si to myslel.
Cicely ho znovu motivuje k tomu, aby viděl,
že má co nabídnout.
Ta kreativita, tvořivý hlas... Jeho tvořivost ještě nedosáhla vrcholu.
Pomohla mi vyhodit z domu všechny ty lidi.
Chránila mě a dávala pozor,
abych zdravě jedl a méně pil.
Pomohla mi od kokainu.
Dávala mi zdravé jídlo, hodně zeleniny
a spoustu džusů.
Chodil běhat na pláž a snažil se být vegetarián,
což bylo úžasné, protože mu to vůbec nešlo.
Říkával mi: "Stav se pro mě
a vezmi mě někam, kde mají maso.
Jen mě nech čichat ty vůně a pak mi objednej sendvič."
Miles potřeboval tyhle roky, aby nabral sílu na to,
aby se dostal z drog, začal zase hrát, vypořádal se s veřejností,
s ježděním po koncertech, s kritiky,
se životem.
Od roku 1975 do začátku roku 1980 jsem trubku nevzal do ruky.
Čtyři roky jsem na ni nesáhl. Ani jednou.
Nakonec to bylo skoro šest let.
Pořád mi nosil do kanceláře nahrávky
nějaké kapely, co zněla jinak, elektronické kapely.
Řekl jsem mu: "Dám ti 70 000 dolarů za dva koncerty v Avery Fisher Hall."
Koukal na mě jako na blázna. To by nikdo neudělal.
Vypsal jsem šek na 35 000 dolarů a dal mu ho.
Tajil se mi dech.
Koupil jsem zbrusu nové, kanárkově žluté sportovní Ferrari 308 GTSi kupé,
se sundavací střechou.
Byla jsem připravený se vrátit k hudbě.
Koupil to auto, jen aby v něm mohl přijet na ten koncert.
No co, já si koupil novou košili.
On koupil Ferrari.
Miles byl zpátky.
A měl úplně nový zvuk se spoustou mladých muzikantů.
Byl sedm let mimo, a najednou se vrátil.
MIKE STERN KYTARA
Mohl klidně úplně přestat a říct: "Už jsem udělal dost."
A všichni by řekli: "To je svatá pravda."
Ale on chtěl hrát dál.
Nebyl to jen návrat umělce.
Byl to návrat lidské bytosti.
Nikdy jsem nikoho neviděl udělat nic podobného.
Máte pořád rád evropské jazzové festivaly?
Ano. Miluju hraní v Evropě, na jazzových festivalech.
A co Molde? Máte zpoždění.
Ráno mi bylo zle.
Na prvním turné...
MIKEL ELAM OSOBNÍ ASISTENT
... jsme byli každý den v jiném městě nebo v jiné zemi.
Řekněme, že show začíná v osm hodin,
na hotel se vrátíme kolem půlnoci.
A on pak chce ještě malovat.
Popadne jakoukoliv psací potřebu, co má po ruce, a začne kreslit.
Když jsme byli na cestách, kreslil v letadle i v autě.
I v salonku, když čekal na letadlo.
Když jsme přijeli na koncert, kreslil v šatně.
Doslova to proudilo skrze jeho ruce na papír.
Když nakreslíte špatně čáru,
máte stejný pocit, jako když zahrajete špatný tón?
Nota ležící vedle té, kterou považujete za špatnou,
opravuje tu předcházející.
Brzy ráno jsem šla ven běhat.
JO GELBARDOVÁ MALÍŘKA
Čekala jsem na výtah, a když přijel, otevřel se a tam stál on.
Rozbušilo se mi srdce. Bylo to jako...
jako ve filmu, kde potkáte upíra,
víte, že umřete a je vám to jedno.
Já se otočila a on řekl:
"Raději utíkej rychle, nebo tě chytím."
A už to bylo. Začali jsme spolu malovat.
Měl obrovský zájem o všechno, co dělal, ať to bylo cokoliv.
Milesi, co vás přimělo malovat?
Nikdy nebyl víc žádaný.
Co jste zač?
Jako by zapomněl, kdo byl předtím.
Začínám úplně od nuly.
Chodil do talk show.
Dobrý večer. Tady Miles Davis.
Do večerních programů.
Přijímal rozhovory v každém městě, kde hrál.
Byl to úplně jiný člověk.
Taky se přátelil s Princem.
Miloval Prince. Byli předurčeni k tomu, pracovat spolu.
Zavolal mi Tommy LiPuma,
A&R viceprezident ve Warner Bros.
Řekl mi. "Miles Davis právě opustil Columbii a přešel k Warner Bros."
"Vážně? Gratuluju!" A on: "Máš nějakou hudbu?"
Jakmile jsem zavěsil, napadla mě basová linka k "Tutu".
Když píšu pro někoho a vidím, že dělá takhle...
že se pohupuje do rytmu, vím, že to půjde.
Podíval jsem se do studia a sledoval Milese.
A on mi najednou začal hrát věci na piáno.
Když se na to dívám zpětně, vím, že ten chlap nikdy takhle nenahrával,
se sluchátky na uších, na klik a tak.
Šel do toho po hlavě. Ani na chvíli nezaváhal.
Bylo to jeho.
V jádru to byl pořád ten mladý kluk, co přišel do New Yorku hrál supr hudbu.
Ten pocit mu zůstal.
Miles nikdy nemluvil o svých starých nahrávkách.
Ani je neměl doma. Žádnou neměl.
Ani jednu, a ani je tam nechtěl.
Chtěl jenom to, na čem pracoval.
Když jsem se dostal do kapely, Miles vypadal fajn.
Byl pozorný a nad věcí,
ale brzy začal vypadat... ne tak dobře.
Když si pustíte náš koncert v Saturday Night Live,
pochopíte, o čem mluvím.
Byl pořád v pohybu a jeho zvuk byl velmi křehký.
Trápilo ho, že z toho nemohl dostat ten správný tón.
Nedokázal to.
Občas se různě belhal po pódiu, ale...
pořád to byl Miles.
Dnes večer uvidíme poprvé společně na pódiu
Milese Davise a Quincyho Jonese.
Snažil jsem se o to 15 let.
Pořád jsem se mu vnucoval a otravoval ho.
A pak řekl: "Tak jo, kámo."
I kdyby už nezahrál ani notu, nemusí,
protože určuje hudbě směr už 50 let.
Bylo úžasné vidět ho v 65 letech,
jak se snaží znovu objevit své pětadvacetileté já.
Moje láska, můj bratr
a jeden z mých oblíbených muzikantů a idolů, Miles Davis!
Jo, miloval jsem ho.
Úplně se mi z toho usmála duše.
Hráli jsme píseň "Pan Piper".
WALLACE RONEY TRUMPETA
Věděl jsem, že je těžká,
a nebyl jsem si jistý, jestli to zahraje.
On by to nikdy neřekl.
Takže když na ni došlo, vzpomínám si, že jsem do toho vstoupil.
Jednou mi řekl: "Kdybych se měl vrátil ke starým věcem,
zemřel bych."
Seděl jsem před televizí a říkal jsem si, že je nemocný.
Byl nemocný.
Řekl mi, že Bůh netrestá tím, že vám...
Je to tak smutné.
... že vám nedá to, co chcete.
Dostanete všechno, co chcete,
a nezbývá vám čas."
Miles Davis!
Quincy Jones!
Miles jel do nemocnice první víkend v září roku 1991.
Povídali jsme si a poslouchali hudbu.
Podívala jsem se na něj, a najednou vypadal divně, tak nehybně.
Pak se ve dveřích objevil doktor
a přišel k nám, byla to vteřina.
Seděla jsem tam s jeho hlavou na klíně
a doktor do něj začal bušit.
Pak něčím zapípal a přišel další doktor
a potom spousta dalších doktorů a sester.
Pořád jsem seděla na posteli a on měl ten prázdný výraz.
Pořád dýchal. Věděla jsem, že neumřel.
Nevím... Bylo to děsivé.
Něco s ním dělali,
tloukli do něj, dávali mu injekce
a pak nás oba tak, jak jsme byli, odvezli do výtahu na chodbě.
Ani si nevšimli, že jsem na té posteli taky
a že má pořád hlavu vedle mě.
Byli jsme obklopení lidmi,
byli jsme v tom výtahu a oni říkali, že měl mrtvici.
Zavolala mi Deborah, moje bývalá žena,
a řekla: "Asi se radši něčeho přidrž."
Ptám se, co se stalo.
Řekla:
"Právě zemřel Miles Davis."
Připadalo mi...
jako by mi bušili...
do hlavy sbíječkou.
Miles byl bezpochyby
nejvýjimečnější člověk, jakého jsem kdy znala.
Dělal věci úplně jiným způsobem než všichni ostatní.
Díval se na ně jinak. Viděl je jinak.
Člověk musí být sám sebou. To byla velká část jeho filozofie.
Jak může někdo tvořit tak krásnou hudbu,
a zároveň mít tu druhou stránku?
Někdy jsem to nezvládala.
A někdy to bylo dokonalé.
Nelituji, nezapomínám, ale pořád miluji.
Chybí mi.
Chybí mi. Hodně se mi o něm zdá.
On...
Byl obrovská osobnost.
Samozřejmě, že jsem ho miloval.
Byl jako bratr...
co udělal hlouposti, a vy jste to přijali.
Byl upřímný.
Opravdu upřímný.
Takových Milesů už moc nebude.
To stačí. Už toho mám dost.
Překlad titulků: Anna Perglerová