AL MUSIK ER FREMFØRT AF MILES DAVIS, MEDMINDRE ANDET ER ANFØRT.
MILES' ORD ER HANS EGNE, INDTALT AF CARL LUMBLY
Musik har altid været som en forbandelse for mig.
Jeg har haft en drift mod at spille.
Det er det vigtigste i livet.
Jeg tænker på det, inden jeg sover, og når jeg vågner.
Det er der altid.
Det kommer før alt.
Livet er et eventyr og en udfordring.
Det handler ikke om stilstand og tryghed.
Men jeg har altid været sådan. Jeg har været sådan hele mit liv.
Hvis nogen vil fortsætte med at skabe, må de være under forandring.
Jeg blev født i Alton, Illinois, En lille by ved bredden af Mississippi.
Min far flyttede familien til East St. Louis.
East St. Louis og St. Louis var provinsbyer fulde af bønder.
Især de hvide folk der.
Virkelig bondske.
Og bundracistiske.
Miles voksede op i et velhavende miljø.
Hans far var tandlæge.
Han havde også en gård og opdrættede kvæg.
Og svin med mere.
De var på toppen i byen.
Han var den næstrigeste mand i Illinois. Og han var sort.
Men han voksede stadig op i Jim Crows USA.
Så hans rigdom, hans fars rigdom,
beskyttede ham ikke mod raceadskillelse og racisme et sted som East St. Louis.
På min 13-års fødselsdag gav min far mig en trompet.
Min mor foretrak en violin, men min far fik sin vilje.
Det medførte et kæmpe skænderi.
De havde skændtes voldsomt, siden jeg var lille.
Han hørte sin mor og far være i totterne på hinanden.
Jeg tror, at det påvirkede ham som dreng.
Miles sugede det hele til sig.
Vreden. Holdningen til kvinder.
Jeg husker, at min mor kastede ting efter min far.
Han blev så vred, at han slog hende. Han slog tænder ud af munden på hende.
Det må have påvirket hende, selvom jeg ikke ved hvordan.
Miles blev betragtet som et geni.
Men han blev også betragtet som… underlig.
Miles gik ud i skoven og lyttede til dyrene og fuglene,
og så spillede han, hvad han hørte.
Han gjorde tingene på sin egen måde.
Miles begyndte tidligt i trompetsektionen i Eddie Randle's Blue Devils.
Miles var ung og lille
og kunne knap nok udfylde det jakkesæt, han havde på til koncerterne.
Mens de andre i Eddie Randles band havde jobs om dagen,
blev denne teenager, Miles Davis, hurtigt den musikalske leder af det populære band.
"I LOVE THE RHYTM IN A RIFF" BILLY ECKSTINE OG HANS ORKESTER
Det store vendepunkt for Miles kommer sommeren efter high school,
hvor han bliver inviteret til at spille med Billy Eckstines band.
Charlie Parker og Dizzy Gillespie er med i bandet.
Her finder man laboratoriet, fremtiden, for moderne jazz i det big band.
Den bedste følelse, jeg har haft i mit liv,
med mit tøj på,
var, da jeg mødte Diz og Bird.
Jeg var 18 år gammel.
Jeg besluttede lige der, at jeg skulle være i New York på 52nd Street,
hvor alting foregik.
Walter Cronkite beretter.
Krigstid medfører altid nye modefænomener,
og det mærkeligste er ophidselsen skabt af den musikalske støj, der hedder jazz.
Denne sære musik bliver anklaget for alt, inklusiv dårligt vejr og moralens forfald.
52nd Street var mekkaet for jazzklubber.
Der var jazzklubber på begge sider af gaden.
Jeg havde aldrig hørt noget, som det de spillede på 52nd Street.
Vi gik derhen og lyttede med forbløffelse.
Det var så godt, at det var skræmmende.
Hvert sted havde en højttaler udenfor, så man kunne høre, hvad de spillede.
Man kunne stå udenfor og høre musikken,
indtil man blev jaget væk af en dørmand.
Miles indskrev sig på Juilliard for at studere musik.
Og fordi hans mor ville have ham til at være uddannet musiker.
Han var seriøs omkring Juilliard og engagerede sig,
og han værdsatte alt, hvad Juilliard kunne tilbyde.
Mange af de gamle mente, at hvis man gik i skole,
ville man begynde at spille som en hvid.
Hvis man lærte teorien, ville man miste følelsen i sit spil.
Jeg tog på biblioteket og lånte alle de store komponisters partiturer.
Jeg ville se, hvad der foregik i al musik.
Men han ved, at der foregår noget andet. Og det er ikke på Juilliard.
Så han tog på Juilliard om dagen, og om natten var han på 52nd Street.
Jeg brugte min første uge i New York på at lede efter Bird og Dizzy.
Jeg brugte alle mine penge og fandt dem ikke.
Så en aften hørte jeg en stemmen bag mig sige:
"Hej, Miles. Jeg har hørt, at du leder efter mig."
Jeg vendte mig om, og der stod Bird.
Bebop-musikere var raketforskere.
Man kan sammenligne bebop med Manhattan-projektet.
Og den blev udviklet af seriøse lydfysikere,
der vred deres hjerner for at skubbe musikken fremad.
Miles kom ind i et arnested for musikalsk forskning og udvikling.
Bebop var sort musik. Det var musik af sorte musikere,
der ville langt væk fra den typiske opfattelse af sort musik.
Ingen smil, grin, dans og den slags. Ingen underholdning.
De ville være kunstnere som Stravinskij.
Rene kunstnere som Stravinskij.
Miles så deres uhyre elegante påklædning.
Den værdighed og noble fremtoning, det gav.
Og attituden.
Kort efter Miles begynder på Juilliard,
kommer Irene, hans high school-kæreste,
med deres barn og med en til baby på vej.
Pludselig bankede hun på min fucking dør.
Min mor havde bedt hende komme.
Det virker næsten umuligt, hvad han gerne ville opnå i den alder.
Der er situationen derhjemme med børn.
Der er den tid, der kræves af seriøse elever på Juilliard,
men så er der også tiden og engagementet, som musikken kræver.
På et tidspunkt må der ske et eller andet.
Musikken betød alt.
Det var seksuelt, sanseligt, alt.
Magt.
Humor.
Og han kunne ikke dele det.
Noget måtte ryge i baggrunden.
En dag sagde læreren, at blues voksede ud af
slavernes underkuelse og smerte
og gråden og klagesangen.
Det blev til blues for folk i lænker.
Miles sad bagerst i rummet og rækker hånden op, mens hun taler.
"Ja".
Han sagde:
"Du er en forbandet løgner."
Så forlod han rummet.
Miles er inden for få måneder blevet venner med Bird
og optager plader med Bird.
Han var virkelig blevet til noget. Med det samme.
Hver aften stod han på scenen med Bird.
Bird slog melodien an og efterlod ham alene på scenen.
Han kastede op hver aften, for han var så stresset og ydmyget.
De kunne slide ham op aften efter aften.
Men så fandt han på noget.
Han finder på en stil, der virkelig afspejler, hvem han er.
Uden vibrato, lyrisk…
Det er ham. Det er ham helt ind til benet.
Miles møder Gil Evans, og de har en gensidig respekt
og gensidig dedikation til musikken, som består resten af livet.
Jeg syntes om Gils måde at skrive sange, og han syntes om min måde at spille.
Vi hørte lydene på samme måde.
I slutningen af 40'erne samarbejder de om et projekt.
Det hedder Birth Of The Cool.
Et nonet, der skabte en slags forening
af moderne klassisk musik og jazz.
Mine damer og herrer. Vi giver dig noget nyt i moderne musik.
"Impressions in Modern Music" med den store Miles Davis
og hans vidunderlige nye gruppe.
Jeg tror, hensigten var at skabe lyttemusik, koncertmusik,
der med fuldt overlæg ikke havde fremdriften
og funken fra 52nd Street.
Men det handler mest om nye toneklange, hvor man udvider jazzens palet.
Jeg tror, han var bevidst om, at for at bevæge musikken frem
må man tage den nye steder hen.
Den europæiske civilisations hjerte banker stærkt igen.
Paris er blevet befriet.
Dette er afslutningen på fire års nazistyre i Paris.
Den er igen blevet lysets by.
Det var en helt særlig tid for Frankrig. Helt særlig.
Fordi der var en eufori efter krigen.
Der var to bomber. Atombomben og befrielsen.
Frankrig var forandret efter krigen. Europa var forandret.
De havde brug for en ny lyd til den æra.
Og det var jazz.
De lytter nu til Tadd Dameron og Miles Davis Quintet.
Her er Miles Davis.
Det var min første tur til udlandet.
Jeg elskede at være i Paris, og hvordan de behandlede mig.
Han sagde, at maden smagte bedre i Frankrig.
Luften duftede endnu bedre i Paris.
Det satte gang i noget hos ham.
Musikken havde været hele mit liv.
Jeg var så vild med musikken, at jeg ikke havde tid til romantik.
Indtil jeg mødte Juliette Gréco.
Til min første koncert med Miles, så jeg ham fra siden.
Det var fantastisk. Det var virkelig smukt.
Æstetisk smukt. Han var smuk.
Mit engelsk er stadig dårligt, men dengang var det virkelig slemt.
Men vi forstod hinanden.
Det var et mirakel.
Det var kærlighedens mirakel.
Juliette og jeg gik ved Seinen sammen. Vi holdt i hænder og kyssede.
Vi så ind i hinandens øjne og kyssede igen.
Jeg holdt meget af Irene, men jeg havde aldrig følt sådan før i mit liv.
Hun bringer ham ind i en kreds af kunstnere, intellektuelle, filosoffer.
Tidens største ånder.
Jazz blev anset som tidens kunsteriske højdepunkt
i de franske intellektuelle og kunstneriske kredse.
Han møder Pablo Picasso og Jean-Paul Sartre.
Han bliver anset som ligeværdig af tidens kunstneriske giganter.
Paris er en slags åbning af muligheder og potentiale for Miles.
Følelsen af, at man kan være sig selv.
Uden racebegrænsninger.
At race ikke er en forhindring, men muligvis er noget,
som bidrager til opstigningen.
I Paris opdagede jeg, at ikke alle hvide var ens.
Nogle har ikke fordomme, mens andre har.
Det havde kun varet et par uger,
men jeg levede i en illusion af muligheder.
Måske var der sket et mirakel.
Sartre spurgte Miles: "Hvorfor gifter du dig ikke med Gréco?"
Og Miles svarede: "Fordi jeg er forelsket i hende."
Jeg var så trist, da jeg fløj tilbage, at jeg ikke sagde noget hele vejen.
Jeg vidste ikke, at det ville ramme mig sådan.
Alle afroamerikanske kunstnere, der har været i udlandet,
fortæller om skuffelsen ved at komme tilbage til USA.
Man ser sit land, som man kendte det, men i et endnu grellere lys,
fordi man har oplevet noget andet.
Det var hårdt at komme tilbage til det lort, de hvide udsatte sorte for her.
Jeg mistede min disciplin.
Jeg mistede følelsen af kontrol og begyndte at falde hen.
Før jeg vidste af det, havde jeg et heroinmisbrug.
Så jeg skulle konstant skaffe heroin og sprøjte det ind. Døgnet rundt.
Det var mit liv.
Hans karriere er ude af kontrol.
Ingen forventer, at Miles overlever,
og slet ikke at han bliver en succesfuld musiker igen.
Jeg havde en lille klub. Vistnok i Hartford.
Jeg havde booket Symphony Sid All Stars.
Symphony Sid sagde: "Giv ikke penge til Miles."
Miles kom hen den første aften og sagde: "George, giv mig fem dollars."
Jeg svarede: "Hold nu op, Miles."
"George, giv mig to dollars."
"Hold nu op, Miles."
"George, giv mig 50 cent."
"Hej, mand. Du ved..."
"George, giv mig en penny."
Det var første gang, jeg mødte Miles.
Vi spillede på en klub i New York.
Og hans far var kommet fra East St. Louis og hen til klubben.
Han hev ham af scenen, efterlod hans horn og sagde: "Du tager hjem med mig."
Jeg følte mig som en lille dreng med sin far.
Jeg havde aldrig følt sådan før og har sikkert ikke følt det siden.
På vejen hjem sagde jeg, at jeg ville droppe stofferne,
og at jeg bare havde brug for hvile.
Men jeg faldt hurtigt i igen og lånte penge af min far til mit misbrug.
Man kunne se ham bevæge sig gennem natten.
Man ville støde på ham et sted. Jeg anede ikke, det var Miles.
Han havde tøj på, der lignede...
Han lignede en hjemløs.
Vi ønskede, han var Superman.
Og sådan fungerer tingene ikke.
Jeg hadede virkelig at se hans nedtur.
Men jeg...
Jeg vil ikke tale om det.
Jeg tog ud på min fars gård i Millstadt.
Jeg var syg.
Hvis jeg blev lovet, at jeg ville dø på to sekunder, havde jeg taget imod det.
Det varede i syv-otte dage.
Jeg kunne ikke spise.
Så en dag var det forbi. Lige pludselig.
Forbi.
Jeg havde det bedre.
Godt. Renset.
En ung, hvid fyr havde startet et nyt jazzpladeselskab, Prestige,
og han ville have mig til at lave en plade.
Jeg tænkte, at det kun kunne blive bedre.
Jeg var allerede på bunden.
Vi, de sorte borgere, vil ikke længere køre med busserne...
-Miss America. -Dodgers går amok.
Emmett Till blev dræbt af...
Fantastisk, ny motoramisk Chevrolet.
Alle Betty Crocker-kagerne...
Disneyland, verdens mest fantastiske kongerige...
Jeg var i en klub i New York, hvor Miles også var.
Miles stoppede mig på vejen ud og sagde: "Skal du have en jazzfestival i Newport?
Jeg sagde: "Ja, Miles."
"Du kan ikke have en festival uden mig."
-"Miles, vil du med på festivalen?" -"Du kan ikke have en festival uden mig."
Jeg sagde: "Fint. Jeg ringer til din agent."
Newport var som en audition.
Blandt publikum var der chefer fra Columbia Records.
Columbia Records var det fornemste pladeselskab på den tid.
Han vidste, hvad det betød. Han vidste, hvad det betød for ham.
Så da muligheden opstod i Newport, gik han fuldt og helt efter den.
Miles satte trompeten helt hen til mikrofonen
og forandrede jazzen lige der og forandrede sin karriere.
Fordi skønheden i den sang og skønheden i Miles' trompet
gjorde bebop til en musikform, som alle kunne være med på.
Nu kunne de sætte Miles' musik på, mens de elskede.
Det kræver mod at spille en ballade.
Det er nemt at gemme sig bag en masse noder.
"Se, hvad jeg kan."
De fleste mænd er bange for at være sårbare.
Kvinder elsker det hos en mand.
Miles fremstår på den her måde...
Men så spiller han, og folk bliver helt...
Han afvæbner en.
Miles' lyd er enestående fra første tone.
Der er en følelse af nydelse og skønhed.
Der er noget romantisk i det.
Men romantisk uden at være sentimentalt.
Han krænger sine indvolde ud for en.
Direkte ind i hjertet til ens…
Til ens vitale organer.
Jeg vil føle, som Miles lyder.
Miles' måde at spille på lød som en sten,
der slog smut over en sø.
Han berørte kun bølgetoppene.
Nogle gange udelader han en tone.
Og jeg har set folk sidde og vente på den næste tone.
Hans lyd var så ren.
Og elegant
Og lækker.
Musikalsk lækker.
Miles kunne spille én tone...
Bare én tone, og nogle af de spradebasser, der kom i klubben,
når de hørte den tone, sagde de:
"Det var nok for mig. Det var pengene værd."
Og så gik de igen.
Miles sagde "Bam!" Og så sagde: "der var den."
I februar eller marts 1956 fik jeg fjernet en godartet svulst på strubehovedet.
Den havde generet mig et stykke tid.
Jeg måtte ikke tale i ti dage.
Efter en uge gik det fint.
Den næste uge...
...kunne han ikke holde kæft.
Alle var en flok røvhuller.
Der skete det.
Han fik sin raspen.
Og det forsvandt aldrig.
På det tidspunkt vidste ingen, at Miles var blevet opereret,
og at hans stemme havde lidt skade.
Han kom op på scenen og begyndte at meddele med den ru stemme,
hvad han ville spille, og han fik nok to eller tre sætninger ud,
inden publikum, mange af dem, begyndte at grine ad ham.
Miles vendte sig om og så på publikum med et mærkeligt ansigtsudtryk,
og så gik han.
Jeg kunne kommunikere med bandet ved at give dem et bestemt blik.
Det er det, jeg gør, når jeg har ryggen til publikum.
Jeg gider ikke at ævle løs, mens jeg spiller,
for musikken taler til dem, når den er god.
George Avakian, jazzproduceren hos Columbia Records,
ville have mig på en eksklusiv kontrakt.
Jeg sagde, at jeg gik til Columbia på grund af alt det, han tilbød mig.
George Avakian sagde: "Her er en liste med mine krav.
Du skal være stoffri. Du skal have et fast band."
Og så skulle han ophæve sin kontrakt med Prestige.
Jeg siger, hvad det er bagefter.
Han havde en ny kvintet med John Coltrane på tenorsaxofon,
og de tog ind til Rudy Van Gelders studie,
hvor han drev dem til at spille sang efter sang,
så de på få dage havde indspillet nok til at løse ham fra sin kontrakt med Prestige.
Han løsnede musikerne fra deres lænker og sagde: "Værsgo.
Spil fra dit inderste. Vær dig selv.
Jeg vil bare lade musikken leve, lade den ånde og lade den udvikle sig.
Som vi føler den."
Miles troede, at han bare løste sig fra sine forpligtelser så hurtigt som muligt,
men de er faktisk perler af spontan jazzmusik.
To maraton-sessioner med over tre timers indspilninger.
En af jazzhistoriens store bedrifter.
Jeg mødte Miles Davis, da jeg optrådte med Katherine Dunham-kompagniet.
Det gav anledning til at møde en masse mennesker i showbiz.
Jeg var i Paris, jeg var i Berlin, jeg var overalt.
Jeg fik at vide, at jeg havde de bedste ben i branchen.
Hugh O'Brian ville date mig.
Rory Calhoun ville tage mig med til Las Vegas.
Åh gud, når jeg tænker på alle de mænd...
Jeg var en opsigtsvækkende danser på scenen,
og de ville bare lære mig bedre at kende.
Jeg kendte ikke meget til jazz.
Men jeg kendte til Johnny Mathis.
Jeg optrådte på Ciro's.
Miles så forestillingen, og han blev forelsket med det samme.
Men det blev alle andre også.
Det var bare endnu en mand, der ville være sammen med Frances.
Sammy Davis Jr. bad mig spille med i hans nye skuespil Mr. Wonderful.
En dag var jeg på vej til prøver, da Miles kommer gående ned ad gaden.
Vi så på hinanden, og han sagde:
"Nu har jeg fundet dig, og jeg slipper dig aldrig."
Og så flyttede jeg ind hos ham.
Frances Taylor var en muse, en inspiration.
Hun var den mest inspirerende person, han havde været sammen med.
Den, han var længst sammen med.
Hun gav ham stabilitet og kærlighed i en tid,
hvor han skabte sin mest banebrydende og populære musik.
Han skulle til Paris
og efterlod musikken hos mig.
Jeg blev forelsket i hans lyd. Den ramte mig.
Jeg spillede det om og om igen.
Det var min introduktion til hans musik.
I 1956, da Miles ankom til Europa, skulle vi have en øvesession.
Han havde aldrig spillet med en europæisk rytmesektion.
Han hilste ikke på os. Han smilede slet ikke.
Uden at sige et ord begyndte han at spille.
Jeg stemte i med det samme, fordi vi kendte hans musik.
Vi var fans af hans musik.
Jeg tænker tit over, hvad der var sket, hvis vi havde sagt:
"Undskyld, hvad er det, du spiller? Vi kender den ikke."
Det ville han nok ikke have brudt sig om, men vi spillede det.
Så sagde han "Okay." Det var det hele. Så var vi hyret.
Jeg elsker dig.
Jeg forlader dig ikke igen.
Jeg elsker dig.
Uden din stemme ville jeg fare vild i et land af stilhed.
Det er ikke så modigt.
Miles var i Paris, da Louis Malle havde færdiggjort sin film,
Ascenseur for l'Échafaud, Elevator til skafottet.
Hvad er det for en spøg?
Malle var meget ung og i begyndelsen af sin karriere.
Penge?
Han ville også lave en ny slags film og ændre måden at lave film på.
For eksempel ved at have rigtige mennesker i rigtige omgivelser.
Han henvendte sig til Miles og spurgte: "Vil du lave et jazz-soundtrack?"
En musiker ville normalt bede 30 mennesker om at møde op.
Violin, slagtøj, blæsere, og så videre.
"Tre, fire, mine herrer. Er I klar? Tre, fire. "
Dem, der skriver musikken, ved præcis, hvor lang tid hver sekvens tager.
To minutter og fyrre sekunder og så videre.
Ikke Miles.
Miles skrev ikke musik.
Han indspillede al musikken, mens filmen blev vist.
Han improviserede og skabte lyden som reaktion på filmens billeder.
At se på billedet, mens vi spillede,
var meget vigtigt, fordi han var Jeanne Moreau.
Hans musik, men Jeanne Moreaus lidelse.
Meget hurtigt indså vi, at vi var i gang med noget ekstraordinært.
Soundtracket gjorde filmen berømt.
Mange har hørt pladen først, og så ville de se filmen bagefter.
Under indspilningen af Elevator til skafottet
erfarede Miles en ny tilgang til improvisation.
Det udviklede sig i de følgende år.
Så noget blev sat i gang under indspilningen af Elevator til skafottet.
En gang til, tak.
Så går vi i gang. 0-62-291.
-Nummer to, første take. -Øjeblik.
Jeg ankom først, for jeg opstillede trommerne.
Jeg bar trommerne ind, stillede dem op og ventede, indtil de andre kom ind.
Han kom ind med nogle små sedler. Han havde ikke engang skrevet noder.
Han sagde kun: "Det skal bare swinge."
"Det skal bare swinge."
Jeg nedskrev ikke musikken til Kind of Blue,
men havde kun små skitser, fordi jeg ville have en masse spontanitet.
Jeg vidste, at hvis man har gode musikere, så håndterer de situationen
og spiller sig ud over grænserne for, hvad de tror muligt.
Den første del af "So What"…
Så kommer Paul ind med bassen…
Det var det første, jeg hørte af Miles.
Jeg tog pladen fra min fars pladesamling og satte den på.
Det første, der fanger øret, er Paul Chambers' basgang.
Vi må ikke betvivle de hellige tekster. Hvorfor er Bibelen Bibelen?
Det er den bare.
Hvorfor er Kind of Blue Kind of Blue? Det er den bare.
Og den ændrede lyden af jazz.
Bækkenslaget i starten af "So What" virkede overdrevet.
Det lød højere, end det burde have været.
Og det lader til at klinge uendeligt, men det fører en ind i melodien.
Det er som at køre ind på motorvejen, og derfra kommer der fart i nummeret.
På Kind of Blue bad han dem om
at tænke dybere over, hvilken slags lyd man kan lave.
Han sagde: "Jeg har nogle ideer. Så kører vi.
Og den tilgang har Miles i resten af sit liv.
Kind of Blue giver ikke ved dørene, men på samme tid, når musikerne åbner op,
viser de, hvor opfindsomme og geniale de kan være.
Og oprørske.
Kind of Blue markerede en ny måde at tænke på musik
og en ny måde at spille og tilgå musikken.
For Coltrane var det afløbet, han manglede for at finde sin egen identitet.
Få kunne høre potentialet i den unge John Coltrane.
Men Miles tog ham med og gav Coltrane pladsen
til at blive den kunstner, vi kom til at elske og ære.
Folk, der ikke synes om jazz, kan lide det album.
Hver ny generation vender tilbage til Kind of Blue.
"Den fik mig til at lytte til jazzmusik."
Man kan lytte hundredvis af gange. Den har altid noget nyt at sige.
Det er definitionen på et mesterværk for mig.
Jeg tror ikke, Miles vidste, at den plade ville sælge bedre end nogen anden
i jazzmusikkens historie.
Hvis Miles troede, det ville ende sådan, ville han have gjort krav på bygningen.
Og han ville have krævet to Ferrarier omgående.
Han ville være gået helt bersærk.
Hvis han havde vidst, at det ville ske, var han gået amok.
Kind of Blue bliver straks en succes.
Han er ved at blive en mainstream-stjerne.
Kontrakten med Columbia får hans musik ud til almindelige amerikanere.
Han bliver ophøjet til en musikalsk maestro.
Jeg ville kun kommunikere mine følelser gennem musik.
Kontrakten med Colombia betød flere penge.
Men hvad er der galt med at blive godt betalt for sit arbejde?
Det var den sorte mands epoke, hvor han stolt ville vise sig frem.
Miles var det fremmeste eksempel, og han så altid knivskarp ud.
Miles Davis var personificeringen af cool.
En mytologisk helt.
Han bliver vores sorte supermand.
Når der kom et nyt album med Miles, gik vi rundt med albummet.
At være fan af Miles var i sig selv definitionen af at være hip.
Miles Davis gik i det fede tøj, kørte i hurtige biler
og havde fat i kvinderne.
Vi ville ikke bare spille med Miles Davis. Vi ville være Miles Davis.
Jeg sagde: "Miles, hvor gør du af børnene, når du vil tage dem med på tur?"
"De må tage en taxa."
Miles bliver repræsentant for noget cool.
Noget raffineret.
Noget maskulint.
En sort mand, der ikke finder sig i noget.
Jeg var cool, hip, vred, sofistikeret og gik i fedt tøj.
Jeg var alt det og mere til.
Men jeg spillede fucking fedt og havde et fedt band,
så jeg blev ikke kun anerkendt på grund af mit image som rebel.
Folk begyndte at tale om mystikken ved Miles Davis.
Jeg tror, at Miles Davis ikke så sin mørke hud som en ulempe,
men som et aktiv.
Det var helt anderledes end det, der blev vist på tv og i film på den tid.
Miles gjorde det til noget cool, noget attråværdigt.
Jeg var knivskarpt klædt, hver gang jeg gik ud, og det samme var Frances.
En sort person som mig med en fantastisk smuk kvinde.
Det var så fedt.
Folk stopper og kigger måbende til.
Miles købte tøj til mig, fordi jeg har…
Alle ved, at jeg har flotte ben.
Han var chik, jeg var chik.
Og så kom vi kørende i en Ferrari. Vi var et flot par. Uden tvivl.
Miles og Frances. Toplækre.
Når jeg så dem sammen som barn, så var det bare "wow."
De var så stilfuldt klædt. Helt skarpt.
Og forelskede.
Det var som en prins og en prinsesse.
Jeg havde en forfatterven, som hed George Frazier.
Han tog et ord til sig, som han anvendte om Miles.
Det omhandlede de spanske matadorer, tyrefægterne.
Mange kunne dræbe tyrene, og nogle af dem var strålende kæmpere.
Men andre gik ind i ringen og stod bare der med kappen.
Tyren gik så til angreb, og publikum ville snappe efter vejret.
Den kæmper havde "duende."
Miles havde duende.
Miles havde ting, han kunne lide.
Enten syntes han om dig, eller også gjorde han ikke.
Sådan var han.
Hvis du var i kridthuset, så forblev du der.
Og hvis du stod i hans sorte bog, så forblev du nok der.
Jeg var bare kold over for alle.
Jeg beskyttede mig selv ved ikke at lukke nogen inde i mine følelser.
Det virkede for mig i lang tid.
Jeg tog til Village Vanguard, hvor Miles optrådte,
og jeg sagde: "Mr. Davis, jeg hedder Archie Shepp,
og jeg vil høre, om jeg må spille med?"
Og han sagde: "Archie hvem?"
"Archie Shepp."
Han sagde: "Fuck dig.
Du skal ikke spille med mig."
Miles var ligeglad.
Miles behøvede ikke at behage
andre end Miles.
Miles var ikke interesseret.
Forstår du? Han var ligeglad med alle.
Fordi han var Miles Davis.
Han havde alle mulige sære træk.
Han var vred og asocial.
Men usikkerheder og dæmoner danner ofte grundlaget for kunst.
Så kunsten heler sårene.
Det gav ham mulighed for at vise en sårbar side,
som han ellers holdt skjult for omverdenen.
Vi spillede på Birdland.
Vi havde spillet et sæt, og Miles gik ovenpå for at ryge.
Jeg stod drivvåd foran Birdland, for det var en dampende fugtig august-aften.
Jeg havde fulgt en smuk hvid pige ved navn Judy ud for at få en taxa.
En hvid politimand kommer hen og siger, at jeg skal smutte.
Miles sagde: "Hvorfor? Jeg ryger en cigaret.
Jeg arbejder derinde og ryger en cigaret."
Han stod lige ved skiltet med sit navn på.
M-I-L-E-S. Miles.
Det er mig. Hvem er du?
Kind of Blue er lige udkommet. Alle taler om ham, og han topper plakaterne.
På toppen af karrieren.
Fyren sagde: "Du kan ikke stå der."
"Jeg flytter mig ikke."
Jeg så ham lige direkte ind i øjnene, og jeg flyttede mig ikke.
Miles var i så god form dengang, at det var svært at få fat i ham.
Ud af det blå kommer den hvide betjent og smasker mig en i fjæset.
Det havde jeg ikke forudset.
Jeg fik et opkald om, at jeg skulle komme ned på politistationen.
Og jeg så hans ansigt.
Det var skræmmende.
Jeg græd.
Jeg havde forventet det her pis tilbage i East St. Louis,
men ikke her i New York,
som skulle være den mest hippe by i hele verden.
Det var racistisk. Det hele var racistisk.
Hele byen var racistisk. Hele verden.
Så hvad… Hvad var det?
Det kan kun være det.
Det var en påmindelse om, at ingen præstation eller hæder,
ingen rigdom eller selv anerkendelse,
rent faktisk beskytter en mod racefjendskabet i USA.
Fandens.
Der er ingen vej ud af det.
Den hændelse forandrede mig for altid.
Den gjorde mig meget mere bitter og kynisk.
Han fik flashbacks. Midt i en samtale kunne han udbryde: "De skide pansere."
Det kom ud af ingenting. Lige pludselig. Han fik flashbacks til det.
Sådan noget forsvinder ikke, bare fordi man har fået succes.
Det, man oplever som ung, bliver hos en resten af livet.
Miles Ahead var det første samarbejde mellem Miles Davis og Gil Evans
efter kontrakten med Columbia Records.
Det var en af grundene til, at Miles kom til Columbia.
Fordi Columbia havde de nødvendige midler til at udføre sådan et projekt.
Gil og jeg havde et særligt musikalsk bånd.
Jeg elskede at arbejde med Gil, fordi han var så omhyggelig og kreativ,
og jeg stolede på hans arrangementer.
Vi arbejdede konstant ved klaveret. "Hvad med sådan her?"
Jeg var vild med hans fortolkninger, og det faldt bare så naturligt ind.
Da Miles Ahead udkom, var der en ung, hvid model på dækket af et sejlskib
på det originale cover.
Det skulle sikkert give associationer til det søde liv,
så albummet kunne markedsføres til det brede, hvide publikum.
Miles går ind til George Avakian og siger:
"Hvad laver den hvide kælling på mit album?"
Han bliver opmærksom på sin magt som en kunstner,
der også genererer store indtægter til sit pladeselskab.
Han vil også have indflydelse.
Det næste oplag af den samme musik udkommer med ny titel og nyt cover.
Med Miles Davis på coveret.
Miles Ahead var den første af tre vidunderlige samarbejder
med Gil Evans og hans 19 mand store orkester.
To år efter Miles Ahead udkom Porgy og Bess.
Og to år efter det...
Jeg havde været i Barcelona.
Når vi havde optrådt, overværede vi flamencodans og flamencomusik.
Jeg blev betaget af det.
Jeg sagde til Miles: "Du skal mærke, hvilke følelser flamenco vækker hos mig."
Han ville ikke med, men til sidst gav han efter.
Så overværede vi flamencomusik og -dans.
Da vi forlod teatret,
tog vi direkte hen til Colony-pladebutikken,
hvor han købte alle de flamenco-album, han kunne.
Det var det sværeste ved Sketches of Spain.
At spille sangpartierne på trompeten. Særligt, når det var improviseret.
Stemmen skulle både være glad og trist, og det var svært.
Hvis man spiller sangen sådan tre-fire gange, så mister man følelsen.
Det lod til at gå fint nok. Alle elskede den plade.
-Der var engang en prinsesse. -Var det dig?
Og hun blev forelsket.
-Var det svært for dig? -Det var meget nemt.
Alle kunne se, at prinsen var charmerende.
Den eneste ene for mig.
Miles elskede en stærk melodi.
Han følte, at melodierne var et talerør for ham.
"Her er noget, du kender. Nu skal du se, hvor smukt det kan være."
Så tog han for eksempel "Someday My Prince Will Come"
fra en Disney-film,
og så tilførte han den en fantastisk dybde og følelse.
Han sagde: "Jeg spiller den for min kone, Frances."
Og man kan mærke kærligheden og omsorgen i hans spil.
Someday My Prince Will Come var mit første albumcover for Miles.
Han var bortrejst.
Jeg kan huske fotoshootet.
Han ringede konstant for at høre, hvad jeg havde på, og hvordan jeg så ud.
Han ville være sikker på, at jeg så perfekt ud.
Det syntes jeg selvfølgelig, jeg gjorde.
Jeg satte skønhedspletten på kinden, fordi jeg syntes, den var stilfuld.
Det var fra Someday My Prince Will Come, at jeg begyndte at kræve,
at Columbia brugte sorte kvinder på mine albumcovers.
Det var mit album, og jeg var Frances' prins.
Så jeg kunne sætte Frances på coveret.
Han gik i brechen for sorte kvinders skønhed og sagde,
at han fremmanede denne skønhed gennem sin musik. Gennem sin trompet.
Det var et vigtigt udsagn.
Han syntes sikkert også bare, at hans kone var lækker.
Alle ville være med i West Side Story.
Jerome Robbins og Steve Sondheim. Det var det helt store.
Der var mindst 300 piger til audition.
Jeg stod på scenen, knipsede med fingrene og sang...
En Ella Fitzgerald-scat, og Jerome Robbins…
De gik alle sammen amok.
Jeg var med.
På det tidspunkt drak jeg mere end før, og jeg sniffede en masse kokain.
Den kombination kan gøre en irritabel.
Frances var den eneste kvinde, jeg nogensinde havde været jaloux på.
Jeg var jaloux, tog stoffer og drak, og hun så på mig, som om jeg var skør.
Hvilket jeg også var.
Jeg troede, jeg var klar i hovedet og på toppen.
Han var jaloux på mig.
Hun kunne ikke klare, at jeg var sammen med de mennesker og fik...
...den opmærksomhed.
Han hentede mig på teateret i sin Ferrari
og sagde: "Du skal ud af West Side Story. En kvinde bør være hos sin mand."
Jeg stivnede.
Men jeg var forelsket i ham, og jeg gjorde, som han sagde.
Jeg holdt op.
Han fik sine børn herover. Cheryl Ann, Gregory og lille Miles.
Jeg endte med at optræde i køkkenet.
Jeg kom til New York, og Frances fik os optaget på skoler.
Vi gik i skole, kom hjem og lavede vores lektier.
Det var en omvæltning for hende.
Jeg kunne ikke lave mad. Jeg var hele tiden på turné.
Han sagde, at jeg skulle se godt efter, hvordan han gjorde, og så gentage det.
Så jeg lærte at lave mad.
Hun lavede mad nedenunder, men undertiden forsvandt hun op ad trappen.
Senere sagde hun til mig: "Kan du huske, når jeg forsvandt ovenpå?"
"Ja."
"Jeg gik ovenpå for at kigge på mine balletsko."
Hun lod altid til at undertrykke...
...visse følelser omkring...
... hvad hun kunne have lavet.
Min hofte blev opereret i april 1965,
hvor de erstattede ledhovedet med knogle fra skinnebenet,
Men det fungerede ikke. Så de måtte gøre det igen i august.
Jeg havde smerter hele tiden.
Jeg begyndte at drikke mere end tidligere, og jeg tog smertestillende medicin.
Og jeg begyndte at tage mere coke.
På grund af depressionen.
Det var en kombination af jalousi,
kokain,
Percodan,
whisky og mælk. Det var den kombination.
Opdagede jeg senere.
Og denne kombination får en til at bryde sammen.
Og det gjorde han.
Jeg var sammen med Miles på Birdland en aften.
Quincy Jones var der også.
Da vi kom hjem den aften, nævnte jeg for Miles, at Quincy Jones er flot.
Og lige pludselig…
Det gik så hurtigt.
Jeg lå på gulvet og så stjerner.
Det var fuldstændig ufatteligt. Jeg var aldrig blevet slået før.
Det var første gang.
Og det blev ikke den sidste.
Desværre.
Dengang vidste jeg ikke, at jeg snart ville forlade ham.
Men det var der, det skete.
Jeg tøver ikke med at sige det.
Frances var min bedste kone.
Jeg indså, at jeg havde behandlet hende skidt, og at det var slut.
Det ved jeg nu, og jeg ville ønske, jeg havde vidst det før.
Han talte altid om hende.
Selv længe efter det var overstået, kunne han sige:
"Kan du se hende pigens dragt? Sådan en købte jeg engang til Frances."
Efter jeg forlod ham, sagde Miles, at han virkelig havde kvajet sig.
Han sagde også: "Den, der får hende, er en heldig skiderik."
Det hørte jeg ham sige.
Han havde ret.
I Tranes sidste år i mit band, begyndte han at spille for sig selv.
Når det sker, forsvinder magien fra et band,
og folk, der har elsket at spille sammen, begynder at blive ligeglade.
Det er der, et band går i opløsning.
Jeg må indrømme, at det gjorde mig ked af det,
for jeg elskede at spille med dem.
Og jeg synes, det var historiens bedste band.
I hvert fald det bedste jeg havde hørt dengang.
Jeg havde altid ledt efter nye ting. Nye udfordringer til mine ideer.
Nu var det tid til forandring.
Jeg spillede på et sted, der hed Half Note.
Miles kom ind i løbet af koncerten i sin sorte kappe og hat og så mystisk ud.
Han sagde: "Jeg leder efter en bassist.
Er du interesseret?"
På det tidspunkt var Miles Davis brandvarm.
Min telefon ringede.
Jeg hører en guitar.
Nogen spiller på en guitar.
Så siger en stemme: "Guitaren er for sindssyg, ikke?"
Kom hjem til mig i morgen klokken 13.30.
Han sagde aldrig sit navn.
Han gav mig aldrig sin adresse, telefonnummer eller noget.
Men Miles ringede til mig.
Han sendte en billet til første klasse
og fik mig hen til sin skrædder for at få lavet en smoking.
Så fløj jeg til Californien.
Miles, hvad vil du spille?
En anden må sige det, for Miles har strubekatar.
Blues af en slags. Endnu en gang, Miles Davis Quintet.
Miles' store kvintet i 1960'erne skabte en ny måde at improvisere på,
som gav en utrolig stor grad af demokrati i musikken,
hvor alle kunne føre musikken hen, hvor de ville.
Han omgav sig selv med unge, fremspirende, ukendte stemmer.
Han lod dem udvikle deres musikalske identitet i bandet,
og han blev ved med at forny sig selv igen og igen i hele sin karriere.
Da jeg kom med i Miles' band, var jeg 23 år gammel.
Tony Williams, trommeslageren, var 17 år gammel.
Vi var knægte. Bare knægte.
Kreativitet og genialitet i ethvert kunstnerisk virke afhænger ikke af alder.
Har man det, så har man det.
Og det kommer ikke med alderen.
Vi gik i laboratoriet hver aften.
Miles var chefkemiker.
Vores job var at blande disse komponenter, skiftene, tempoet,
og bringe det til en kontrolleret eksplosion med et element af fare.
Det lykkedes hver aften.
Miles ville have os til at leve på scenen foran folk og skabe noget foran dem.
Man kunne ikke bare holde sig til det kendte.
Han ledte efter det, man ikke kendte.
Det kunne jeg lide. Jeg hader at øve.
Alle gode ideer dør.
Jeg vil begå fejl på scenen og reparere dem der.
Miles sagde endda: "Jeg betaler jer for, at I øver jer på scenen foran folk."
Jeg svarede, at det vil publikum ikke synes om.
"Dem skal jeg nok tage mig af.
I skal bare spille."
-Teo, du ved, jeg ikke kan spille det her. -Jo, du kan.
Du nærmer dig.
Forstår du? Herbie, kan vi gøre det sådan?
-Vi deler den op. -Ja, det er en god ide.
Seks.
Vent, Teo. Jeg ved ikke, hvad jeg skal spille der.
-Ikke det første taktslag. -Spil det, Teo.
Når der er en optagelse,
hvor alle hornene spiller melodien korrekt
uden nogen bommerter,
så ryger det på pladen.
Jeg havde en bog på mig, som jeg havde brugt, siden jeg var i hæren.
Jeg skrev lidt ned i den, og han spurgte: "Har du noget musik?"
"Ja, jeg har nogle ting i den her bog."
Han åbnede bogen og sagde: "Vi prøver den her."
-Hvad hedder den? -"Footprints."
"Footprints"?
Så gik vi bare... Ingen prøver.
Vi kiggede bare lidt på det, og så optog vi.
Næste gang vi skulle i studiet, sagde han: "Vi indspiller på onsdag. Tag bogen med."
I 1969 gik en mand på månen.
Og USA var stadig med i den blodige krig i Vietnam.
Jeg tror, Miles følte vigtigheden af den yngre generation,
for Miles så altid fremad.
I 1969 var året, hvor rock og funk gik som varmt brød.
Folk fyldte stadioner for at høre og se stjernerne,
og jazzmusikken virkede hensygnende.
Vi spillede i mange halvtomme klubber i 1969.
Det var en øjenåbner.
Musikken fra Jimi Hendrix, Sly Stone og James Brown
viste Miles, at man kunne spille en enkelt koncert for en masse mennesker.
Man kunne tjene flere penge på at spille en enkelt, kort koncert,
end man kunne på en uge i en klub med tre sæt hver aften.
Han fik sit elektriske band, fordi han havde talt med Sly and the Family Stone.
Sly fortalte, hvor meget han tjente. Miles var dybt forbløffet.
Så efter det skiftede Miles kurs.
Jeg fandt ud af, at de fleste rockmusikere ikke vidste noget om musik.
Hvis de kunne gøre det,
nå ud til så mange og storsælge uden at vide, hvad de lavede,
så kunne jeg også gøre det. Bare bedre.
Miles ville gerne mødes med mig,
og det blev et meget anspændt møde.
Han sagde, at de langhårede, hvide rollinger
stjal hans musik, hans riffs.
Han var sur og ville have sin kontrakt opløst.
Jeg sagde: "Jeg kan skaffe dig møder
med musikere fra en ny generation,
der spiller en ny slags musik.
Jeg ved bare, at hvis du spiller med dem, så sker der noget."
På det tidspunkt havde jeg mødt
en smuk ung sangerinde og sangskriver ved navn Betty Mabry.
Hun var fuld af overraskelser og hjalp mig med at finde en ny retning.
Betty Davis var en stærk og dynamisk kvinde,
som var en del af New Yorks og Californiens rockscene.
Hun ændrer hans fornemmelse for, hvad der sker i musik.
Betty var en stor indflydelse på mig både personligt og musikalsk.
Hun hjalp mig også med at ændre min tøjstil.
Han havde en masse spøjse jakkesæt og andre ting i sit klædeskab.
Spøjse sko og hatte og den slags. "Hvad sker der, mand?"
Så han skiftede stil. Gik fra det der til det der.
Jeg ville skifte kurs.
Det var nødvendigt for at jeg kunne tro på og elske det, jeg spillede.
Jeg ville gerne have fat i en el-bassist.
Den kunne give mig noget andet end kontrabassen.
Han ville gerne tale med mig. Fint nok.
"Du skal bare spille den som en kontrabas."
"Det er ikke det samme.
Tonearterne og lyden er anderledes. Tonelængden er anderledes.
Deres placering…
Det eneste, de har til fælles, er tonerne.
Jeg har hørt det, siden jeg var 18. Hvorfor fanden skulle jeg droppe det?
For at være med? Det kan du godt glemme."
Han sagde: "Okay."
Så jeg tog min hat på og gik.
Bandet gik i opløsning, da Ron forlod det, fordi han ikke ville spille el-bas.
Nu begyndte jeg at overveje andre tilgange til musikken.
Jeg gik i studiet i august 1969.
Miles sagde: "Mød op i Columbia Studios klokken 10."
Jeg var der 9.30. Rengøringsdamen lukkede mig ind.
Jeg tog musikalske skitser med, som ingen havde set.
Ligesom jeg gjorde på Kind of Blue.
Jeg sagde til musikerne, at de kunne gøre, som de ville.
De kunne spille, hvad de følte, så det gjorde de.
Der var fire slagspillere, der spillede samtidig.
To bassister, der spillede samtidig.
To-tre keyboardspillere på samme tid. En guitarist.
Det var en kæmpemæssig improvisation.
Jeg skulle kun medbringe bækken og lilletromme.
Og så gennemgik vi den første del af Bitches Brew.
Og så...
Man hører Miles' trompet give genlyd imellem bygningerne
klokken tre om natten.
New York lyder som Grand Canyon med bygninger.
Det lyder ildevarslende. Som om noget snart vil ske.
Den glider roligt rundt som en amøbe.
Og så kommer der noget, der stikker ud.
Men det var, som om alting bevægede sig i fællesskab.
Jeg lyttede til jazzradio, og fyren sagde: "Åh gud. Den nye Miles er lige kommet."
CBS NOTAT
MILES ØNSKER, AT ALBUMMET SKAL HEDDE
"BITCHES BREW"
AFVENTER INSTRUKSER.
Så sagde han titlen.
"Må man overhovedet sige det i radioen?"
Så sagde han: "Glem musikken. I skal se coveret."
Bitches Brew solgte hurtigere end samtlige mine andre albums.
Og den solgte bedre end noget andet jazzalbum i historien.
Efter han havde lavet Bitches Brew, begyndte han at spille på Fillmore East.
Vi var i omklædningsrummet, og Miles fik sin check.
Han kiggede på den, og vi hørte ham sige:
"Jeg føler mig som en tyv."
Det var på en indisk restaurant på 125th Street.
Vi havde spist og snakket i to timer.
Så blev vi færdige, og mens vi går ud, siger han: "Hvad synes du?"
For det første: "Hvad synes jeg om hvad?"
Min hjerne var helt fordybet i samtalen.
Han sagde: "Hvad synes du om musikken?"
De spillede indisk musik.
Miles sagde: "Det er det, vi skal på det nye album, On the Corner.
Jeg vil blande tablaer og elektriske sitarer med funk."
På On the Corner er der ingen tvetydighed. Vi gør det fuldt og helt.
Det blev bare mere intenst. Fire, et, to. Det er rendyrket funk.
De gav den fuld gas.
Det var Big Bang med endnu mere tryk på hver aften.
Det var fuldstændig forvredent og farligt.
Det gjaldt deres brug af slagtøj og forvrængning.
Det er kosmisk junglemusik.
Det var der, vi ophøjede Miles til vores voodoo-musikpræst.
Det er syremusik.
Folk, der var skæve på pot og gik derhen, blev pludselig helt klare.
Og folk, der ikke havde røget, blev skæve.
Han ændrede alt bare ved at spille på den måde.
Miles' publikum ændrede sig, fordi hans musik ændrede sig.
Den absorberede det, der foregik i nuet.
Hvad der skete nu. Ikke for ti år siden.
Jeg forstod ikke, hvorfor det tiltalte så mange.
Jeg forstod ikke, hvad han hørte i det.
Og det lød ikke godt.
Jeg har altid tænkt om folk, der sagde det:
"Du er virkelig uvidende, og du er bare jaloux,
fordi du ikke engang kan forstå,
det der ligger udenfor dit begrænsede, uærlige sind."
"Det var hårdt sagt, Carlos."
Men det passer.
Når man lytter til de mange plader,
han lavede i hurtig rækkefølge fra 1969 til 1975,
så hører man skabelonen for hiphop, house, drum'n'bass, elektronica.
Det lavede Miles i begyndelsen af 70'erne.
Han skabte ny musik og rystede grundvolden.
Da jeg var sammen med ham, var han ret sund.
Han fik en sund kost og holdt sin krop ren.
Han trænede i gymnastiksalen hver dag, hvor han boksede.
Så de ting var vigtige dengang, og det var rigtig godt.
Jeg vidste, at Miles var på stoffer igen, selvom han ikke tog dem i min nærhed.
For han blev meget paranoid.
Han var voldelig. Han var grov.
Jeg sagde, at jeg ikke ville leve sådan.
I oktober 1972 faldt jeg i søvn ved rattet
og kørte min Lamborghini ind i en midterhelle.
Jeg var indlagt i tre måneder, og da jeg kom hjem,
gik jeg på krykker, hvilket smadrede min hofte endnu mere.
Det var nok det afgørende vendepunkt i hans liv.
Han var i voldsomme smerter fra morgen til aften.
Det tvang ham, jeg bruger ordet tvang, til at tage receptmedicin,
kokain, alkohol, cigaretter. Alt, der kunne dæmpe smerten.
Der blev længere mellem koncerter og turneer.
Til sidst var der intet band. Intet Miles Davis Band.
Jeg var mentalt træt af alt det pis, jeg havde været igennem i alle de år.
Jeg var kunstnerisk udtømt.
Jeg havde ikke mere at sige musikalsk.
Jeg havde brug for at tage en pause, så det gjorde jeg.
Jeg lagde det væk, som jeg elsker allermest. Min musik.
Jo længere jeg blev væk, jo dybere sank jeg ned i en mørk verden.
Hans lejlighed var hans hule.
Der isolerede han sig.
Der kunne gå dage og uger, hvor han ikke kom ud.
Da jeg var 15 eller 16, boede jeg i New York i hans mørke periode.
Jeg kan huske, at der altid var mørkt i huset.
Jeg husker bare cigaretter, ølflasker og kokain.
Jeg besøgte ham et par gange.
Han havde det svært.
Han var... Jeg var ikke...
Jeg var lidt bange for ham.
Han var derinde alene, han havde smerter, og han spillede ikke.
For ham er det ikke at spille...
...som at være uden vand.
Det skulle bare stoppe. Mørket skulle bare stoppe.
Han virkede som en fremmed.
Jeg ønskede, at han skulle blive min onkel igen. Min superhelt.
Vi kørte op til Harlem sammen med en kvinde.
Hun sad ved siden af mig. Miles kørte, og så sagde han: "Øjeblik."
Han kom ud af bygningen igen...
...tårnhøj.
Han havde kokainstreger i ansigtet, og jeg ville gerne sige noget, men var for bange.
Han vinkede mig hen til sig og sagde: "Du kneppede hende."
Nej, jeg gjorde ikke."
"Vi kører ikke, før du indrømmer, at du har kneppet hende."
Han slukkede for motoren.
"Okay. Jeg kneppede hende. Kan vi køre?"
"Jeg troede, vi var venner."
Sådan gik en aften med Miles.
Miles kom tit på besøg. Han manglede penge, så vi lånte ham nogle.
Vi vidste godt, at de var tabt.
Vi gik hjem fra ham en dag, og jeg sagde til Marie:
"Det var vist det. Han kommer ikke tilbage fra det her."
Og så sagde jeg: "Men man ved aldrig."
På det her tidspunkt begyndte Cicely Tyson at besøge mig igen.
Hun var kommet på besøg af og til, men nu kom hun oftere forbi.
Han havde et voldsomt dårligt helbred i de år.
Mange mente, at det var så slemt, at han aldrig ville spille musik igen.
Det troede han endda ikke selv.
Cicely inspirerer ham til at indse på ny, at han har noget at tilbyde.
At hans kreativitet... Han havde endnu ikke nået sit kreative højdepunkt.
Hun fik jaget alle de folk ud af mit hus.
Hun beskyttede mig og sørgede for, at jeg spiste ordentligt og drak mindre.
Hun hjalp mig væk fra kokainen.
Hun gav mig sund mad. Masser af grøntsager og en masse juice.
Han løb på stranden og prøvede på at blive vegetar.
Det var forbløffende, for det kunne han ikke.
Miles sagde: "Kom forbi, og hent mig.
Kør mig hen til et sted med kød.
Jeg vil dufte til det, og skaf mig så en pølsesandwich. "
Miles havde brug for de år til at genvinde styrken,
til at droppe stofferne, til at spille igen, møde offentligheden,
til at håndtere turnéer og kritikerne.
Til at leve.
Fra 1975 til begyndelsen af 1980 spillede jeg slet ikke på trompeten.
I over fire år spillede jeg ikke. Overhovedet.
Til sidst var der gået næsten seks år.
Han havde bånd med til mig, der viste et andet band. Et elektronisk band.
Jeg tilbød ham 70.000 dollars for to koncerter i Avery Fisher Hall.
Han så på mig, som om jeg var tosset. Det var helt uhørt.
Jeg skrev en check på 35.000 dollars og gav den til ham.
Så holdt jeg vejret.
Jeg købte en splinterny, kanariegul
308 GTSi Ferrari sportskupé med targa-top.
Jeg var klar til at spille igen.
Han købte den bil alene for at dukke op i den til koncerten.
Jeg købte en ny skjorte.
Han købte en Ferrari.
Miles var tilbage.
Han havde en helt ny lyd med alle sine unge musikere.
Han var væk i syv år, og pludselig var han tilbage.
Han kunne have sluttet karrieren og sagt: "Jeg har gjort mit."
Alle ville svare: "Det har du godt nok."
Men han ville videre.
Det var ikke kun et kunstnerisk comeback.
Det var også et menneskeligt comeback.
Jeg har aldrig set nogen gøre som ham.
Nyder du stadig at spille på festivaler i Europa?
Ja, jeg elsker at spille her. På festivaler.
-Hvad med Molde? Du er ankommet sent. -Jeg var syg i morges.
Helt fra den første turne var vi i en ny by eller et nyt land hver eneste dag.
Hvis showet begyndte klokken otte,
var vi tilbage på hotellet ved midnat.
Og så ville han gerne male.
Han tog bare et skriveredskab og begyndte at tegne.
Når vi var på turne, tegnede han på flyet og i bilen.
Han tegnede, mens vi ventede på flyet.
Før koncerten tegnede han i omklædningsrummet.
Det flød bogstaveligt talt gennem hans arm og ud på papiret.
Når du tegner forkert, føles det så på samme måde som med musik?
Den næste tone efter den, man synes er dårlig,
retter op på den foregående.
Det var tidligt, og jeg skulle løbe.
Jeg ventede ved elevatordøren, og den åbnede. Der stod han.
Mit hjerte bankede. Det var som...
Ligesom i en film, når man møder vampyren. Man ved, at man dør, men man er ligeglad.
Han sagde: "Du må hellere løbe hurtigt, ellers fanger jeg dig."
Det var det. Vi begyndte at male sammen.
Der var interesse for alt, han gjorde, og det kom fra alle steder.
Hvad fik dig til at male?
Han var populær som aldrig før.
Hvem er I?
Det lod til, at han havde glemt, hvem han var.
Det er som en ny start.
Han var i talkshows.
Godaften. Det er Miles Davis.
I aften-showene.
Han lod sig interviewe i alle byer, han spillede i.
Han virkede fuldstændig forandret.
Han tilbragte endda tid med Prince.
Han elskede Prince. Det var skæbnebestemt, at de skulle arbejde sammen.
Jeg blev ringet op af Tommy LiPuma, som var vicedirektør hos Warner Brothers.
Han sagde, at Miles Davis havde forladt Columbia og kom til Warner.
Jeg lykønskede ham. Han sagde: "Har du noget musik?"
Idet jeg lagde røret på, blev jeg ramt af baslinjen til "Tutu".
Når jeg skriver en sang for nogen, og jeg kan se dem…
...rokke til den, så er den godkendt.
Jeg kigger ind i studiet og ser på Miles.
Så begyndte han at spille på klaveret for mig.
Set i bakspejlet gik det op for mig, at han aldrig har indspillet sådan før.
Med hovedtelefoner, flere optagespor, trommemaskiner og den slags.
Han engagerede sig i det. Han var ikke spor forsigtig.
Han tog ansvar.
Inderst inde var han stadig knægten, der kom til New York for at spille hip musik.
Han søgte den følelse.
Miles talte aldrig om sine gamle plader.
Han havde ingen af dem derhjemme.
Ikke en eneste, og sådan skulle det være.
Han ville kun have det, han arbejdede på.
Da jeg kom med i bandet, var Miles i fin form.
Han var kvik og havde styr på tingene,
men kort efter gik det ned ad bakke.
Hvis man ser vores optræden på Saturday Night Live, forstår man det.
Han går bare rundt, og hans lyd er meget skrøbelig.
Han var forpint, for han kunne ikke ramme tonerne. Han kunne ikke ramme dem.
Nogle gange gik han med stort besvær, men...
...han var stadig Miles.
I aften er første gang, at Miles Davis og Quincy Jones
deler scene og spiller sammen.
Jeg havde forsøgt i 15 år.
Jeg blev ved med at plage ham om det.
Så sagde han: "Okay, røvhul."
Han behøver ikke at spille en tone mere, for han har vist vejen i 50 år.
At se ham som 65-årig prøve at genskabe sit 25-årige jeg...
Det var forrygende.
Min ven, min bror og en af mine yndlingsmusikere og idoler, Miles Davis!
Ja, jeg elskede ham.
Det får min sjæl til at smile.
Nummeret hed "Pan Piper". Jeg vidste, at den var svær.
Jeg var ikke sikker på, at han kunne spille den.
Det ville han aldrig sige.
Så da vi spillede den, husker jeg, at jeg hoppede ind.
Han sagde: "Hvis jeg spillede mine gamle numre, så ville jeg dø."
Jeg sad der foran tv'et og sagde: "Han er syg.
Han er syg."
Han sagde: "Når Gud straffer dig, bliver man ikke..."
Det er så trist.
"...man bliver ikke nægtet det, man vil have.
Man får alt, man vil have,
men der er ingen tid tilbage."
Miles Davis!
Quincy Jones!
Miles kom på hospitalet i Labor Day-weekenden i 1991.
Vi talte og lyttede til musik,
og jeg så på ham, og han så mærkeligt udtryksløs ud.
Så kiggede jeg op, og en læge kom hen til ham i samme øjeblik.
Jeg sad med hans hoved i skødet, og lægen begyndte at slå på ham.
Så bippede han noget, og så væltede det ind med læger og sygeplejersker.
Jeg sad stadig på sengen, og han var udtryksløs.
Han trak vejret. Han var ikke død.
Jeg vidste ikke... Det var skrækkeligt.
De står bøjet over ham og slår på ham og giver ham sprøjter,
og så kørte de os begge to hen til eleatoren.
De havde end ikke bemærket, at jeg lå på sengen ved siden af hans hoved.
Vi var omringet af folk i elevatoren,
da de sagde, at det var et slagtilfælde.
Deborah, min ekskone, ringede og sagde: "Du må hellere holde fast i noget."
"Hvad sker der?"
Hun sagde:
"Miles Davis er lige død."
Det føltes, som om...
...nogen ramte mig med...
...et trykluftbor i hovedet.
Miles var uden tvivl den mest unikke person, jeg nogensinde har kendt.
Han gjorde tingene helt anderledes end alle andre.
Han så alting på en anderledes måde.
Man skal være tro mod sig selv. Det var nok hans filosofi.
Hvordan kan man skabe så smuk musik, når man også har den anden side?
Nogle gange kunne jeg ikke tage det. Andre gange var det bare perfekt.
Jeg fortryder ikke. Jeg glemmer ikke. Men jeg elsker stadig.
Jeg savner ham. Jeg drømmer tit om ham.
Han…
Sikke en karakter.
Selvfølgelig elskede jeg ham.
Han var som en bror, der lavede dumheder, og man accepterede det.
Han var ægte.
Meget ægte.
Der kommer ikke mange som ham.
Det er nok. Jeg er færdig.
Tekster af: Jesper Samson