MUSIIKKI ON MILES DAVISIN ESITTÄMÄÄ, ELLEI TOISIN MAINITA.
CARL LUMBLY TOIMII MILESIN ÄÄNENÄ.
Musiikki on kulkenut mukanani kuin kirous.
Olen aina tuntenut pakkoa soittaa sitä.
Se on elämäni pääasia.
Menen nukkumaan ja herään sitä ajatellen.
Se on aina läsnä.
Se menee kaiken edelle.
Elämä on seikkailu ja haaste.
Siinä ei ollut kyse mielenrauhasta ja turvasta.
Mutta olen ollut tällainen koko elämäni.
Jos haluaa jatkaa luomista, on edustettava muutosta.
Synnyin Altonissa, Illinois'ssa,
pikkukaupungissa Mississippi-joen varrella.
Isäni muutti perheeni East St. Louisiin.
East St. Louis ja St. Louis olivat maalaiskaupunkeja täynnä maalaisia,
etenkin sen alueen valkoisia.
Todella maalaisia ja henkeen ja vereen rasistisia.
Miles kasvoi varakkaassa tilanteessa.
Hänen isänsä oli hammaslääkäri.
Hänen isällään oli myös maatila, jossa hän kasvatti lehmiä ja sikoja.
He olivat kaupungin kermaa.
Hän oli Illinois'n toiseksi rikkain mies. Musta mies.
KIRJAILIJA
Mutta hän kasvoi nuoruutensa rotuerotellussa Amerikassa.
KIRJAILIJA
Niinpä hänen isänsä varallisuus -
ei suojellut häntä rotuerottelulta ja rasismilta -
East St. Louisin kaltaisessa paikassa.
Isäni osti minulle uuden trumpetin 13-vuotispäiväkseni.
Äitini halusi minulle viulun, mutta isäni jyräsi hänet.
Se aiheutti ison riidan.
He olivat tapelleet pikkulapsiajoistani saakka.
Hän kuuli vanhempiensa puhuvan ja meluavan.
LAPSUUDENYSTÄVÄ
Se taisi jäädä hänelle mieleen nuorena poikana.
Miles omaksui sen. Hän omaksui sen kaiken.
Sen vihan ja asenteen naisia kohtaan.
Muistan, miten äitini heitteli isääni esineillä.
Isäni suuttui niin, että löi häntä.
Hän löi pari hammasta hänen suustaan.
Sen oli pakko vaikuttaa äitiin jotenkin, vaikken tiedä miten.
Milesia pidettiin nerona,
mutta häntä pidettiin myös -
outona.
Miles meni metsään -
kuuntelemaan eläimiä tai lintuja,
ja hän toisti kuulemaansa soittamalla.
Hän teki asiat aina omalla tavallaan.
Miles aloitti hyvin varhain -
Eddie Randlen Blue Devilsin trompettisektiossa.
Miles oli nuori ja pieni,
ja hänen keikkapukunsa oli liian suuri.
KIRJAILIJA
Kun muut bändin jäsenet kävivät päivätöissään...
HISTORIOITSIJA
...tämä teini, Miles Davis,
nousi nopeasti tämän suositun tanssibändin orkesterinjohtajaksi.
Milesin todellinen käännekohta tapahtui,
kun high schoolin jälkeisenä kesänä -
hänet kutsuttiin vierailemaan Billy Eckstine Bandiin.
Charlie Parker ja Dizzy Gillespie olivat siinä.
Se big band oli oikea laboratorio ja modernin jazzin tulevaisuus.
Suurin tunne elämässäni, jonka olen housut jalassa tuntenut,
oli se, kun tapasin Dizin ja Birdin.
Olin 18-vuotias.
Päätin silloin, että minun piti päästä New Yorkin 52nd Streetille,
joka oli kaiken keskus.
Walter Cronkite raportoi.
Sotavuodet tuovat aina uusia villityksiä ja makuja,
ja oudoin jännitystä tuottava maku on jazziksi kutsuttu musiikillinen melu.
Tätä outoa musiikkia on syytetty kaikesta,
mukaan lukien huono sää ja moraalin rappeutuminen.
52nd Street oli jazzklubien mekka.
MUUSIKKO
Jazzklubeja oli kadun molemmin puolin.
En ollut koskaan kuullut sellaista kuin 52nd Streetillä.
Menimme kuuntelemaan sinne hämmästyneinä.
Se oli niin hyvää, että se oli pelottavaa.
Joka pikkupaikassa oli kaiutin ulkona, josta kuuli, mitä sisällä tapahtui.
Sitä saattoi seistä ulkopuolella...
KIRJAILIJA
...ja kuunnella musiikkia, kunnes klubin ovimies hääti pois.
Miles meni Juilliardiin, koska hän halusi oppia musiikkia -
ja koska hänen äitinsä halusi hänen olevan koulutettu muusikko.
Hän oli tosissaan Juilliardista ja sitoutui siihen.
Hän arvosti sitä, mitä Juilliard tarjosi.
Vanhemmat tyypi luulivat, että jos menee kouluun,
se saa soittamaan kuin valkoiset.
Jos oppisi teoriaa, menettäisi tunteen soittamisesta.
Menin kirjastoon ja lainasin suursäveltäjien sävellyksiä.
Halusin nähdä, mitä musiikissa ylipäätään tapahtui.
Hän tiesi, että jotain oli meneillään, mutta Juilliardissa se ei tapahtunut.
Juilliardissa hän kävi päivisin -
ja öisin 52nd Streetillä.
Vietin ensimmäisen viikon New Yorkissa etsimässä Bird and Dizzyä.
Käytin rahani heitä löytämättä.
Sitten eräänä iltana kuulin takaani äänen: "Hei, Miles. Kuulin, että etsit minua."
Käännyin ympäri, ja siinä oli Bird.
Bebop-muusikot olivat rakettitieteilijöitä.
Bebopia voi verrata Manhattan-projektiin.
KIRJAILIJA
Sen kehittivät todelliset äänifyysikot,
jotka veivät sen musiikin äärirajoilleen.
Miles siis päätyi musiikin tutkimuksen ja kehityksen pesäkkeesen.
Bebop oli mustaa musiikkia.
Se oli mustien muusikoiden musiikkia,
jotka halusivat erottautua minstrel-esityksistä.
Ei hymyilemistä, nauramista, virnuilua ja tanssimista.
Ei viihdyttämistä.
He halusivat olla Stravinskyn kaltaisia. Hän oli puhda taiteilija.
MUUSIKKO
Miles näki nämä tyylikkäästi pukeutuneet hahmot -
ja sen arvokkuuden, ylevyyden ja rehentelyn, joka sen mukana tuli.
Pian Milesin aloitettua Juilliard-opinnot,
Irene, hänen high school -rakkaansa,
saapui heidän lapsensa kanssa toisen lapsen ollessa tulossa.
Yhtäkkiä hän koputti ovelleni.
Äitini oli käskenyt hänen tulla.
Se tuntuu melkein mahdottomalta, mitä hän yritti tehdä siinä iässä.
Häntä painoi kodin tilanne lasten kanssa,
ja kunnollinen opiskelu Juilliardissa vaatii aikapanostusta keneltä tahansa.
Mutta samalla se musiikki vaati aikaa ja sitoutumista
Jossain vaiheessa jostain oli luovuttava.
Musiikki oli kaikki kaikessa.
Se oli seksuaalista, aistillista, kaikkea.
Valtaa.
Kaikkea. Huumoria.
Eikä hän voinut jakaa sitä.
Jonkun piti siis jäädä toiseksi.
Eräänä päivänä opettaja sanoi bluesin syntyneen -
orjien kärsimyksistä, orjuudesta...
MUUSIKKO
...itkusta, valituksesta.
Että siitä syntyi kahlittujen ihmisten blues.
Miles oli huoneen takaosassa, ja hän nosti kätensä opettajan puhuessa.
"Niin?"
Hän sanoi:
"Sinä hiton valehtelija."
Sitten hän lähti.
Kuukausien sisällä Miles hengaili ja nauhoitti Birdin kanssa.
Hän löi itsensä läpi -
ihan heti.
Joka ilta hän nousi lavalle Birdin kanssa.
Bird soitti teeman ja jätti hänet yksin lavalle.
Hän sanoi oksentaneensa joka ilta,
koska hän oli niin stressaantunut ja nöyryytetty.
Ne tyypit saivat kulutettua hänet puhki, mutta hän keksi jotain omaa.
Hän keksi tyylin, joka heijasti sitä, kuka hän oli.
Tasainen ääni. Lyyrisyyttä...
Se oli täysin yksilöllisesti häntä.
MUSIKOLOGI
Kun Miles tapasi Gil Evansin, he kunnioittivat toisiaan -
ja omistautuivat musiikille tasolla,
mikä kestää koko elämän.
Pidin Gilin tavasta kirjoittaa musiikkia, ja hän piti tavastani soittaa.
Kuulimme äänen samalla tavalla.
40-luvun lopulla he työstivät yhdessä projektia.
Sen nimi oli Birth Of The Cool.
Se oli nonetti,
joka sulautti modernit klassiset ideat jazziin.
Hyvä yleisö, tarjoamme jotain uutta modernissa musiikissa.
"Impressions in Modern Music" upean Miles Davisin -
ja hänen orkesterinsa esittämänä.
Luulen, että tarkoituksena oli luoda kuuntelu- ja konserttimusiikkia,
jossa ihan tarkoituksella ei ollut 52nd Streetin -
draivia ja funkkia.
Pääasiassa kyse oli uusien värien luonnista,
jazzin paletin laajentamisesta.
Luulen hänen olleen tietoinen, että musiikin kehittämiseksi -
on tehtävä jotain, mitä ei ennen ole tehty.
Eurooppalaisen sivilisaation sydän sykkii taas vahvasti. Pariisi on vapaa!
Tämä on neljän vuoden natsivallan loppu Pariisissa.
Taas kerran se on Valon kaupunki.
Se oli erittäin ainutlaatuista aikaa Ranskalle.
NÄYTTELIJÄTÄR
Erittäin.
Siellä nimittäin koettiin -
sodanjälkeistä euforiaa.
Pommeja oli kaksi. Atomipommi ja vapautus.
Sodan jälkeen Ranska oli erilainen, Eurooppa oli erilainen...
KIRJAILIJA
...ja se aika tarvitsi uuden soundin.
Se oli jazz.
Kuuntelet nyt Tadd Dameronia ja Miles Davis -kvintettiä.
Tässä Miles Davis.
Se oli ensimmäinen ulkomaanmatkani.
Pidin Pariisissa olemisesta ja siitä, miten minua kohdeltiin.
Hän sanoi jopa ruoankin maistuneen paremmalta Ranskassa.
Ilmakin haisi kauniimmalta Pariisissa.
Se hetki oli hänelle tärkeä.
Musiikki oli ollut koko elämäni.
Olin aina niin musiikin pauloissa, ettei romanssille jäänyt aikaa,
kunnes tapasin Juliette Grécon.
Näin Milesin sivuprofiilin ensimmäisessä konsertissa, jossa hän oli.
Se oli ainutlaatuista, todella kaunista. Hän oli esteettisesti kaunis.
Englantini on yhä huonoa.
mutta silloin se oli todella huonoa.
Mutta me ymmärsimme toisiamme.
Se oli ihme.
Se oli rakkauden ihme.
Kävelimme Julietten kanssa Seine-joen varrella yhdessä -
kädestä pidellen ja suudellen. Katsoimme silmiin ja suutelimme lisää.
Välitin Irenesta paljon,
mutten ollut koskaan tuntenut näin.
Hän toi Milesin yhteen muiden taiteilijoiden,
älymystön, filosofien -
ja sen ajan suurimpien mielten joukkoon.
Jazzia pidettiin silloin taiteen huipentumana -
Ranskan älymystön ja luovien piirien keskuudessa.
Hän tapasi Pablo Picasson ja Jean-Paul Sartren.
Eräät sen ajan luovat jättiläiset kohtelivat häntä tasavertaisena.
Pariisi oli Milesille jonkinlainen mahdollisuuksien avautuminen.
Tunne siitä, että voi olla täysin oma itsensä -
roturajoista välittämättä.
Että se ei ole jotain, mikä pidättelee -
ja voi jopa olla jotain,
mikä parantaa kykyä ylentyä.
Pariisissa ymmärsin, että kaikki valkoiset eivät olleet samanlaisia.
Että jotkut eivät olleet ennakkoluuloisia.
Oli kulunut vain pari viikkoa,
mutta elin mahdollisuuden illuusiossa.
Ehkä oli tapahtunut ihme.
Sartre kysyi Milesilta: "Mikset nai Grécoa?"
Miles vastasi: "Koska rakastan häntä."
Olin niin masentunut paluumatkallani,
etten voinut sanoa mitään koko lennon aikana.
En tiennyt, että se iskisi niin kovasti.
Kaikki afroamerikkalaiset taiteilijat, jotka ovat olleet ulkomailla,
puhuvat pettyneensä syvästi Yhdysvaltoihin palaamisesta.
Sitä näkee maansa sellaisena kuin sen tunsi, mutta karummassa valossa,
koska sai kokea jotain erilaista.
Siihen paskaan, mitä valkoiset tekivät mustille tässä maassa, oli vaikea palata.
Menetin kurinalaisuuden tunteeni.
Menetin elämäni hallinnan tunteen ja aloin ajelehtia.
Ennen kuin edes huomasin, minulla oli heroiiniriippuvuus.
Minä siis hankin ja pistin heroiinia päivät pitkät.
Minä elin sitä varten.
Hänen uransa oli syöksykierteessä.
Milesin ei voinut olettaa selviävän -
saati sitten tulevan taas menestyväksi muusikoksi.
Minulla oli pieni klubi. Se taisi olla Hartfordissa.
Varasin sinne Symphony Sid All Starsin.
Symphony Sid sanoi: "Älä anna Milesille rahaa."
Miles pyysi ensimmäisenä iltana: "George, anna viisi dollaria."
Sanoin: "Miles, älä viitsi."
JAZZ-PROMOOTTORI
"George, anna kaksi dollaria."
"Älä viitsi, Miles."
"George, anna 50 senttiä."
"Hei, kamu. Kuule..." "Anna minulle penni."
Niin minä tapasin Milesin.
Soitimme klubilla New Yorkissa, ja hänen isänsä tuli East St. Louisista -
sinne klubille vieden hänet lavalta. Trumpettikin jäi sinne.
SAKSOFONISTI
"Tule. Lähdet kotiin kanssani."
Tunsin olevani lapsi isän matkassa.
En ollut aiemmin tuntenut niin enkä varmaan sen jälkeenkään.
Kotimatkalla sanoin, että luopuisin huumeista -
ja että tarvitsin vain lepoa.
Vähän ajan päästä piikitin jälleen -
ja lainasin rahaa isältäni riippuvuuteni ylläpitoon.
Häntä näki yöelämässä.
Häneen törmäsi aika ajoin. En edes tiennyt, että se oli Miles.
Hänellä saattoi jopa olla vaatteet...
EAST ST. LOUISIN ASUKAS
...jotka tekivät hänestä kodittoman näköisen.
Halusimme hänen olevan Teräsmies.
EAST ST. LOUISIN ASUKAS
Mutta ei se vain -
toimi niin.
Oli kamala nähdä hänet siinä syöksykierteessä.
Mutten halua puhua siitä.
Menin isäni maatilalle Millstadtiin.
Olin sairas.
Jos joku olisi taannut, että kuolen sekunneissa,
olisin valinnut sen.
Sitä kesti jotain kahdeksan päivää. En pystynyt syömäänkään.
Sitten eräänä päivänä se vain loppui.
Se oli ohi. Minulla oli parempi olo.
Hyvä ja puhdas olo.
Yksi nuori valkoinen tyyppi oli perustanut jazzlevy-yhtiö Prestigen,
ja hän halusi minun levyttävän hänelle.
Ajattelin, että ainoa suuntani oli ylöspäin.
Olin jo valmiiksi pohjalla.
Me mustat päätimme olla kulkematta busseilla...
- Rouva Amerikka -kilpailu. - Dodgersit sekoavat.
Emmett Tillin vei...
Upea Motoramic Chevrolet.
Kaikki Betty Crocker -kakkuseokset...
Tänään Disneyland, maailman upein valtakunta...
Olin klubilla New Yorkissa, ja Miles oli klubin takaosassa.
Miles esti minua poistumasta sanoen: "Järjestätkö jazzfestivaalin Newportissa?"
Sanoin: "Joo, Miles."
"Et voi järjestää festivaaleja ilman minua."
"Haluatko esiintyä festivaalilla?"
"Et voi järjestää sitä ilman minua."
Sanoin: "Selvä, soitan agentillesi."
Newport oli kuin koe-esiintyminen.
Columbia Recordsin johtajia oli yleisössä kuuntelemassa.
Columbia Records oli silloin levy-yhtiöiden Tiffany.
Hän tiesi, mitä se tarkoitti.
Hän tiesi, mitä se merkitsi hänelle.
Jos hän saisi Newportin kaltaisen tilaisuuden,
hän antaisi sille kaikkensa.
Miles laittoi trumpettinsa suun aivan kiinni mikrofoniin -
ja muutti silloin koko jazzin maailman ja koko uransa,
koska sen kappaleen ja Milesin trumpetin kauneus -
teki bebopista musiikin, jonka kaikki saattoivat hyväksyä.
Milesin musiikkia saattoi laittaa soimaan rakastellessa.
Balladin soittaminen vaatii rohkeutta.
Sävelrykelmän taakse on helppo piiloutua hihkumaan: "Katso, mitä osaan."
MUUSIKKO
Tiedäthän? Joo, selvä.
Useimmat miehet pelkäävät olla haavoittuvaisia.
Siitä naiset pitävät miehessä eniten.
Toisaalta Miles vaikuttaa sellaiselta...
Mutta kun hän alkaa soittaa, on väki ihan... Hän riisuu aseista.
Milesin soundi on ainutlaatuinen heti ensisävelestä.
Siitä välittyy -
nautinto, kauneus.
Siinä on jotain hyvin romanttista.
Mutta se on romanttista ilman tunteilua.
Hän vuodattaa tuntojaan -
suoraan sydämeen,
elintärkeisiin elimiin.
Haluan tuntea oloni sellaiseksi, miltä Miles kuulostaa.
Milesin tyyli soittaa -
kuulosti lammen poikki pomppivalta kiveltä.
MUUSIKKO
Hän vain hipaisi aaltoja.
Joskus hän jättää sävelen väliin.
Olen nähnyt ihmisten odottavan seuraavaa säveltä.
MUUSIKKO
Hänen soundinsa oli puhdas,
elegantti -
ja maukas.
Musikaalisesti maukas.
Miles saattoi soittaa yhden sävelen... Ja olen nähnyt, miten sen jälkeen -
jotkut klubilla käyneet isokenkäiset -
sen yhden sävelen kuultuaan sanoivat:
"Tuo riitti. Sain rahoilleni vastinetta." Sitten he olivat valmiita lähtemään.
Miles sanoi: "Bam!" Se oli heille tarpeeksi.
Helmi- tai maaliskuussa 1956 -
kurkunpäästäni poistettiin hyvänlaatuinen kasvain.
Se oli vaivannut minua jonkin aikaa.
Minun ei pitänyt puhua ainakaan kymmeneen päivään.
Viikon kuluttua hän oli hyvässä kunnossa.
YSTÄVÄ
Toisella viikolla -
hän ei voinut olla hiljaa.
Kaikki olivat hänen mukaansa mulkkuja.
Se siitä.
Hänellä oli kähisevä ääni, eikä se koskaan parantunut.
Silloin kukaan ei tiennyt leikkauksesta...
YSTÄVÄ
...ja että hänen äänensä kärsi siitä.
Hän nousi lavalle ja alkoi ilmoittaa rahisevalla äänellään,
mitä hän aikoi soittaa.
Hän sanoi ehkä kolme lausetta,
kun suuri osa yleisöstä alkoi nauraa hänelle.
Miles kääntyi ympäri katsoen yleisöä outo ilme kasvoillaan.
Sitten hän lähti.
Pystyin kommunikoimaan bändin kanssa jopa vain ilmeiden kautta.
Sitä minä teen, kun olen selin yleisööni.
En voi puhua ja jauhaa paskaa soittaessani,
sillä musiikki puhuu heille, kun kaikki on kunnossa.
George Avakian, Columbia Recordsin jazz-tuottaja,
halusi minut yksinoikeudella.
Sanoin haluavani Columbian kelkkaan sen kaiken vuoksi, mitä hän tarjosi.
George Avakian sanoi:
"Tässä on vaatimuslista, jotka sinun tulisi täyttää.
Sinun pitää olla tyylikäs. Bändin on oltava yhtenäinen."
Ja lopuksi hänen oli purettava Prestige-sopimuksensa.
Soitan ja kerron myöhemmin, mitä se on.
Hänen uudessa kvintetissään oli John Coltrane tenorisaksofonistina,
ja hän vei sen kvintetin Rudy Van Gelderin studiolle.
Siellä hän soitti kappaleen toisensa jälkeen...
HISTORIOITSIJA
...äänittäen tarpeeksi musiikkia parissa päivässä,
että pääsi eroon Prestige-sopimuksestaan.
Hän irrotti muusikkojen käsiraudat sanoen:
"Olkaa omia itsejänne."
Annan musiikin elää, hengittää ja kehittyä tuntemusten mukaan.
Miles luuli vain toteuttavansa velvollisuutensa mahdollisimman nopeasti,
mutta itse asiassa ne ovat spontaanin jazzmusiikin helmiä.
Kaksi maratonistuntoa, kolme tuntia tai enemmän musiikkia.
Se oli yksi jazzin historian suurista saavutuksista.
Tapasin Miles Davisin esiintyessäni Katherine Dunham Companyssa.
Tapasin siihen aikaan monia eri ihmisiä showbisnesmaailmasta.
Olin Pariisissa, Berliinissä ja kaikkialla.
Minulla sanottiin olevan alan parhaat jalat.
Hugh O'Brian halusi tapailla minua,
Rory Calhoun halusi viedä minut Las Vegasiin.
Voi luoja. Yritän muistella kaikkia niitä eri herrasmiehiä.
TANSSIJA
Tanssijana olin mahtava lavalla,
ja he kai halusivat oppia minusta enemmän.
En tiennyt jazzista paljoakaan.
Mutta Johnny Mathiksen tunsin.
Esiinnyin Ciro'sissa,
ja Miles näki esitykseni.
Hän ihastui välittömästi, mutta niin olivat kyllä kaikki muutkin.
Hän oli vain yksi uusi mies, joka halusi olla Francesin kanssa.
Sammy Davis Jr. pyysi minua mukaan -
uuteen näytelmään, jonka nimi oli Mr. Wonderful.
Eräänä päivänä matkalla harjoituksiin -
Miles käveli pitkin katua.
Katsoimme toisiamme, ja hän sanoi minulle:
"Nyt, kun löysin sinut, en päästä koskaan irti."
Sitten kävi niin, että muutimme yhteen.
Frances Taylor oli muusa ja innoittaja.
Hän oli inspiroivin ihminen, jonka kanssa hän oli ollut.
Heidän suhteensa kesti pisimpään.
Hän antoi hänelle vakautta ja rakkautta,
hänen tuottaessaan uraauurtavimmat ja suosituimmat teoksensa.
Hänen piti lähteä Pariisiin, ja hän jätti minulle musiikkinsa.
Rakastuin hänen soundiinsa.
Se upposi minuun.
Soitin sitä taukoamatta.
Niin minä tutustuin hänen musiikkiinsa.
Vuonna 1956, kun Miles saapui Eurooppaan, oli meidän määrä harjoitella yhdessä.
PIANISTI
Hän ei ollut koskaan soittanut eurooppalaisen rytmisektion kanssa.
Hän ei tervehtinyt.
Hän ei hymyillyt ollenkaan.
Sanaakaan sanomatta hän alkoi soittaa.
Seurasin häntä heti, koska tunsimme hänen musiikkinsa.
Olimme hänen fanejaan.
Kysyn aina itseltäni, mitä olisi tapahtunut,
jos olisimme sanoneet: "Anteeksi, mitä sinä soitat,
emme tunnista sitä."
Hän ei varmaan olisi pitänyt siitä. Mutta me soitimme.
Sitten hän sanoi: "Hyvä." Ja siinä se.
Yhteistyömme oli alkanut.
Rakastan sinua.
En jätä sinua, Julien.
Rakastan sinua.
Ilman ääntäsi eksyisin hiljaisuuden maahan.
Ei kovin rohkeaa.
Miles oli Pariisissa,
kun Louis Malle oli saanut valmiiksi elokuvansa -
Ascenseur pour l'Échafaud, Hissillä mestauslavalle.
Millainen vitsi tämä on?
Malle oli hyvin nuori ja uransa alussa.
Rahaa?
Hän halusi tehdä erilaista elokuvaa -
ja muuttaa elokuvanteon tavan.
Hän halusi kuvata aitoja ihmisiä aidoissa ympäristöissä.
Hän lähestyi Milesia idealla:
"Voisitko luoda jazz-musiikkiraidan?"
Aiemmin elokuvamuusikko olisi -
pyytänyt 30 ihmistä mukaan.
Viulu, lyömäsoittimet, puhallinsoittimet, yms.
Ja "Kolme-neljä, herrat. Valmista? Kolme-neljä."
Säveltäjät tietävät, kuinka kauan kukin jakso kestää.
Kaksi minuuttia neljäkymmentä jne. Milesin kanssa asia oli eri.
Miles ei säveltänyt ollenkaan.
Hän soitti musiikin elokuvan näytöksen aikana.
Hän vain improvisoi ja loi soundin reaktiona elokuvan tapahtumiin.
Kuvan katsominen samalla hetkellä, kun soitimme,
oli tärkeää, koska hän on Jeanne Moreau.
Se oli hänen musiikkiaan, mutta Jeanne Moreau kärsi.
Tajusimme, että olimme tekemässä jotain upeaa.
Elokuvan musiikki teki elokuvasta kuuluisan.
Moni kuuli levyn ensin,
ja sitten he halusivat nähdä elokuvan.
Sen nauhoituksen aikana Miles koki uuden tavan lähestyä improvisaatiota.
Hän kehitti sitä eteenpäin seuraavina vuosina.
Hissillä mestauslavalle -elokuvan äänitysstudiossa sai siis jokin alkunsa.
Aloita uudestaan.
No niin. 0-62-291.
- Numero kaksi, otos yksi. - Odota hetki.
Olin varmaan ensimmäinen, koska rummut piti asettaa.
Asettelin siis rumpuni ja odotin muiden tuloa.
Hänellä oli vain jotain muistiinpanoja. Nuotteja ei ollut ollenkaan.
Ainoa asia, jonka hän sanoi:
"Ei tarvitse kuin svengata".
RUMPALI
En kirjoittanut musiikkia Kind of Bluelle,
mutta toin luonnoksia,
koska halusin soittoon paljon spontaaniutta.
Tiesin, että hyvät muusikot osaisivat ratkaista tilanteen -
soittaen yli sen, mihin he luulevat pystyvänsä.
Eka osa "So What" -kappaletta...
Sitten Paul soiti bassolla...
Se oli ensimmäinen kuulemani Milesin kappale.
Hain levyn isäni levykokoelmasta.
Ensin siinä kuulee Paul Chambersin soittamassa bassoa.
Emme voi kyseenalaistaa pyhiä tekstejä. Miksi Raamattu on Raamattu?
MUUSIKKO
Se vain on Raamattu. Miksi Kind of Blue on Kind of Blue?
Se vain on Kind of Blue, ja se muutti jazzin soundin.
Luulin lyöneeni symbaalia "So What" -kappaleen alussa liikaa.
Se kuulosti minusta liian äänekkäältä.
Se tuntuu soivan ikuisesti,
mutta se vie melodian sisään.
Kuin olisi ajanut valtatielle,
ja loput sävelet alkavat kiihdyttää.
Kind of Bluessa hän pyysi heitä -
miettimään syvemmin, millaista ääntä voi luoda.
Hän sanoi: "Minulla on muutama idea. Aloitetaan."
Sitä Miles sitten teki loppuelämänsä ajan.
Kind of Blue ei paljasta hänen intohimoaan kovin helposti,
mutta silti, kun nuo muusikot avautuvat,
he osoittavat, miten kekseliäitä ja nerokkaita he voivat olla.
Ja miten sytyttäviä.
Kind of Blue todella ilmensi erilaista tapaa ajatella,
soittaa ja lähestyä musiikkia.
Coltrane todella tarvitsi sen oven oman identiteettinsä löytämiseen.
Harva kuulee nuoren John Coltranen potentiaalia,
mutta Miles otti hänet mukaan ja tarjosi Coltranelle tilaa -
tulla siksi taiteilijaksi, jota myöhemmin päädyimme kunnioittamaan.
Jopa jazzia inhoavat pitävät siitä albumista.
Joka vuosikymmenellä uudet ihmiset mainitsevat Kind of Bluen.
"Siksi aloin kuunnella jazzia."
Sitä voi kuunnella satoja kertoja. Silti sillä on aina uutta sanottavaa.
Se on minulle mestariteoksen määritelmä.
En usko Milesin tietäneen, että siitä tulee levy,
joka myisi enemmän kuin mikään muu levy jazzin historiassa.
Jos Miles olisi ajatellut niin käyvän, hän olisi pyytänyt rakennusta,
ja hän olisi pyytänyt kahta Ferraria saman tien.
Hän olisi pannut haisemaan.
Jos hän olisi uskonut niin käyvän, hän olisi hullaantunut.
Kind of Bluesta tuli heti menestys.
Hänestä alkoi tulla suosittu valtavirran tähti.
Columbia-sopimus vei hänen musiikkinsa valtavirta-Amerikan tietoisuuteen.
Hän nosti itsensä musiikin maestroksi.
Halusin vain kertoa, mitä tunsin musiikin kautta.
Columbiaan siirtyminen toi enemmän rahaa.
Mutta mitä vikaa siinä on, että saa toimestaan hyvän korvauksen?
Se oli mustan miehen aikakautta,
ja hän halusi näyttää ylpeytensä siitä, mitä hän edusti.
Miles oli näyttelykappale A,
ja hän näytti niin tyylikkäältä kuin pystyi.
Miles Davis oli viileyden henkilöitymä.
Sellainen mytologinen sankari.
Hänestä tuli musta Teräsmiehemme.
Kun uusi Miles-albumi ilmestyi,
kävelimme se levy mukanamme.
MUUSIKKO
Milesin fanittaminen -
oli itsessään trendikkyyden määritelmä.
Miles Davis käytti hienoja vaatteita, ajoi nopeita autoja ja tapaili naisia jne.
Emme halunneet vain soittaa Miles kanssa, vaan olla hän.
MUUSIKKO
Kysyin: "Miles, mitä teet lastenne kanssa,
kun haluatte ottaa heidät mukaan?"
Hän sanoi: "Käsken ottamaan taksin."
Miles alkoi edustaa eräänlaista viileyttä, hienostuneisuutta,
maskuliinisuutta.
Hän edusti mustaa miestä, jolle ei ryttyillä.
Olin viileä, trendikäs, vihainen, hienostunut ja ultratyylikäs.
Olin kaikkea sitä ja enemmänkin.
Mutta annoin kaikkeni soitolleni, ja bändini oli hyvä.
En siis saanut tunnustusta pelkästään kapinallisesta imagostani.
Ihmiset alkoivat puhua Miles Davisin mystiikasta.
Luulen, että Miles Davis näki ihonsa tummuuden heikkouden sijaan -
voimavarana.
Se oli hyvin erilaista kuin mitä TV: ssä tai elokuvissa näytettiin.
Miles teki siitä jotain hienoa ja haluttavaa.
Olin todella tyylikäs joka kerta, kun kuljin julkisesti.
Samoin oli Frances.
Kaltaiseni tosi musta tyyppi -
sen tyrmäävän kauniin naisen kanssa.
Hitto vie, se oli jo jotain.
Ihmiset pysähtyivät katsomaan suu auki.
Miles osti minulle vaatteita, koska minulla oli...
Kaikki tiesivät, että jalkani olivat hienot.
Hän oli tyylikäs kuten minäkin.
Sitten me tietenkin ajelimme Ferrarillakin.
Ei sitä voi kieltää, olimme kuuma pari.
Miles ja Frances tulessa.
Lapsena nähdessäni heidät...
VELJENPOIKA
...oli se vaikuttava näky.
He olivat pukeutuneet tyylikkäästi, ja he olivat rakastuneita.
He olivat kuin prinssi ja prinsessa.
Minulla oli kirjailijaystävä, George Frazier.
Hän alkoi kuvata -
Milesia eräällä sanalla.
Se liittyi espanjalaisiin matadoreihin, härkätaistelijoihin.
Moni voi tappaa sonnin. Jotkut olivatkin jännittäviä taistelijoita,
mutta osa heistä vain käveli kehään seisoen viitta ylhäällä,
jota kohti härkä hyökkäsi.
Yleisö vain pidätteli hengitystään.
Sillä taistelijalla oli duendea.
Milesillakin oli duendea.
Miles oli tyyppi, joka piti tietyistä asioista.
Jos hän piti jostakusta, sitten hän piti. Jos ei, niin sitten ei.
Sellainen hän vain oli.
Jos oli hänen kanssaan väleissä,
sitten niin oli.
Jos taas hänen kanssaan ei ollut väleissä, välit myös pysyivät huonoina.
Olin kylmä enimmäkseen kaikille.
Suojelin itseäni niin,
etten päästänyt ketään tunteideni äärelle.
Pitkän aikaa se toimikin minulle.
Kävin Village Vanguardissa...
MUUSIKKO
...jossa Miles esiintyi.
Sanoin hänelle: "Herra Davis, olen Archie Shepp.
Voisinko soittaa kanssasi?"
Hän kysyi: "Archie kuka?"
Sanoin sitten: "Archie Shepp."
Hän sanoi: "Haista vittu.
Et voi soittaa kanssani."
Miles ei välittänyt.
YSTÄVÄ
Milesin ei tarvinnut miellyttää muita kuin itseään.
Miles ei ollut kiinnostunut.
Ymmärrätkö? Hän ei ollut kiinnostunut ihmisistä,
koska hän oli Miles Davis.
Hänellä oli tiettyjä luonteenoikkuja.
Hän oli vihainen ja epäsosiaalinen.
Mutta usein ne epävarmuudet ja demonit -
nimenomaan toimivat taiteen perustana.
Taide siis toimii keinona parantua.
Se antoi hänelle tilaisuuden osoittaa haavoittuvuutta ja näyttää puolen,
jota hän ei voinut näyttää tosielämässä.
Olimme töissä Birdlandissa.
Olimme soittaneet setin, ja Miles tuli yläkertaan tupakalle.
Seisoin Birdlandin edessä läpimärkänä,
koska oli hiostava elokuinen maanantai-ilta.
Olin juuri saattanut kauniin valkoisen tytön, Judyn, taksille.
Valkoinen poliisi tuli luokseni ja käski jatkaa matkaani.
Miles sanoi "Miksi? Poltan tupakkaa.
Työskentelen alakerrassa ja poltan tupakkaa."
Ja hänen vieressään oli kyltti hänestä.
"M-I-L-E-S. Miles."
KIRJAILIJA
"Se olen minä. Kuka sinä olet?"
Kind of Blue oli julkaistu.
Hän oli kaupungin puheenaihe ja kysytty esiintyjä.
Hän oli suosionsa huipulla.
"En välitä. Et voi seistä siinä." Miles sanoi: "En liiku mihinkään."
Katsoin häntä tiukasti kasvoihin,
enkä liikkunut.
Miles oli silloin niin hyvässä kunnossa,
että häntä oli vaikea käsitellä.
Sitten valkoinen etsivä juoksi ja löi minua päähän.
En nähnyt hänen tulevan.
Sain puhelun,
että minun pitäisi tulla poliisiasemalle.
Näin hänen kasvonsa.
Se oli aivan kauheaa.
Minä itkin.
Olisin odottanut tällaista paskaa East St. Louisissa,
mutten New Yorkissa,
jonka piti olla maailman trendikkäin kaupunki.
Se oli rasistinen tapaus.
Koko kaupunki oli rasistinen kuten kai koko maailmakin.
Mitä...
Mitä se sitten on?
En tiedä, mitä muutakaan se olisi.
Se on muistutus siitä, ettei mikään saavutus,
taloudellinen menestys -
tai tunnustus suojele yhtään mitenkään -
rotuvihalta Yhdysvalloissa.
Hitto vie. Siitä tilanteesta ei ole ulospääsyä.
Se tapaus muutti minut ikiajoiksi.
Se teki minusta katkeramman ja kyynisemmän kuin olisin muuten ollut.
Hän koki takaumia. Hän saattoi yhtäkkiä puuskahtaa:
"Ne vitun poliisit."
Hän saattoi todeta niin ihan sattumanvaraisesti.
Hän palasi muistoissaan siihen.
Ei sellainen katoa vain siksi, että on vähän menestynyt.
Se, mitä kokee nuorena, pysyy mukana loppuelämän.
Miles Ahead oli ensimmäinen yhteistyö Miles Davisin ja Gil Evansin välillä -
Columbia Recordsin sopimuksen jälkeen.
Se on yksi syistä, miksi Miles meni Columbia Recordsiin.
Koska Columbialla oli budjetti ja keinot toteuttaa sellainen projekti.
Gil ja minä olimme jotain erityistä yhdessä musiikillisesti.
Tykkäsin työskennellä Gilin kanssa, koska hän oli niin tarkka ja luova,
ja luotin hänen sovituksiinsa täysin.
Työskentelimme yhdessä pianolla. Kyselimme: "Toimisiko tämä jne."
Olin hulluna hänen tulkintoihinsa. Ne toimivat niin luonnollisesti.
Kun Miles Ahead julkaistiin,
oli levyn alkuperäiskannessa -
nuori valkoinen naismalli purjeveneen kannella.
Sen oli kai tarkoitus herättää mielikuvia ylellisestä elämästä,
jotta se myisi paremmin laajalle valkoiselle kuulijakunnalle.
Miles meni George Avakianin luo sanoen:
"Mitä tuo valkoinen narttu tekee levyni kannessa?"
Hän tuli tietoiseksi voimastaan taiteilijana,
joka tuotti valtavasti myös levy-yhtiölle.
Että hänellä oli vaikutusvaltaa päätöksissä.
Seuraava painos siitä levystä -
julkaistiin eri kannella.
Siinä Miles Davis on itse kannessa.
Miles Ahead oli ensimmäinen kolmesta upeasta yhteistyölevystä Gil Evansin -
ja 19-henkisen orkesterin kanssa.
Kaksi vuotta Miles Aheadin jälkeen tulivat Porgy and Bess.
Kaksi vuotta sen jälkeen...
Olin viettänyt aikaa Barcelonassa.
Kun olimme lopettaneet esityksemme,
katselimme ja kuuntelimme flamencoa.
Minä rakastuin siihen täysin.
Sanoin Milesille,
että haluan hänen näkevän, mitä flamenco minussa herättää.
Hän ei halunnut lähteä, mutta suostui lopulta.
Niinpä menimme katsomaan flamencoa.
Kun lähdimme teatterista, menimme suoraan Colony Records -kauppaan,
jossa hän osti kaikki flamenco-albumit.
Kaikkein vaikeinta Sketches of Spainissa olivat -
ne kohdat, joissa jonkun olisi pitänyt laulaa,
varsinkin improvisoituna.
Soundini piti olla iloinen ja surullinen siinä kappaleessa, ja sekin oli vaikeaa.
Jos sellaisen kappaleen soittaa muutaman kerran,
menettää sen tunteen, jota siihen hakee.
Se tuntui onnistuvan.
Kaikki pitivät levystä.
- Olipa kerran prinsessa... - Olitko se sinä?
Hän rakastui.
Oliko se vaikeaa?
Se oli hyvin helppoa.
Kuka tahansa näki, että prinssi oli hurmaava.
Ainoa minulle.
Miles piti aina vahvasta melodiasta.
Hän tunsi, että ne melodiat soivat hänen puhua -
sanoen: "Tässäpä teille jotain tuttua."
"Näytän, miten kaunista se oikeasti voi olla."
Hän saattoi ottaa kappaleen, kuten "Someday My Prince Will Come",
Walt Disney -elokuvasta -
syöttäen siihen mahtavan tunteen ja syvyyden.
Hän sanoi "Soitan sitä vaimolleni."
Ja hänen soitostaan välittyykin rakkaus ja huolenpito.
Someday My Prince Will Come -
oli ensimmäinen levynkansi, jossa olin.
Hän oli matkoilla,
ja muistan käyneeni kuvauksissa...
Hän soitti jatkuvasti kysyen, mitä minulla oli päälläni ja miltä näytän?
Hän halusi varmistaa, että näytän täydelliseltä.
Ja tietenkin niin luulin näyttävänikin.
Laitoin luomen poskelleni,
koska luulin sen olevan aistikas.
Sen albumin aikaan -
aloin vaatia mustia naisia levynkansiini.
Olihan se minun albumini, ja minä olin Francesin prinssi.
Niin pystyin laittamaan Francesin kanteen.
Hän puolusti mustien naisten kauneutta sanoen,
että se oli sitä kauneutta, mitä hän heijasti musiikkiinsa.
Se oli tärkeä viesti.
Ja se johtui varmasti siitä, että hän piti vaimoaan kuumana.
Kaikki halusivat West Side Storyyn.
Jerome Robbins, Steve Sondheim.
Se oli iso juttu silloin.
Siihen koe-esiintyi ainakin 300 tyttöä.
Nousin lavalle, napsautin sormiani ja lauloin...
Esitin Ella Fitzgeraldin scat-laulun, ja Jerome Robbins...
He sekosivat.
Pääsin mukaan.
Niihin aikoihin join enemmän kuin koskaan aiemmin.
Lisäksi nuuskasin paljon kokaiinia.
Se yhdistelmä voi tehdä tosi ärtyisäksi.
Frances oli ainoa nainen, josta olin koskaan ollut kateellinen.
Koska olin mustasukkainen sekakäyttäjä,
hän katsoi minua kuin hullua,
joka minä olinkin silloin.
Luulin olevani järjissäni ja maailman huipulla.
Hän oli mustasukkainen minusta.
Hän ei kestänyt sitä, että olin niiden ihmisten kanssa -
saaden huomiota.
Silloin hän tuli teatteriin hakemaan minut Ferrarillaan. Hän sanoi:
"Haluan sinut pois West Side Storysta. Naisen pitäisi olla miehensä kanssa."
Jäädyin.
Mutta rakastin häntä,
ja tein kuten hän sanoi.
Minä lopetin.
Hän kutsui lapsensa, Cheryl Annin, Gregoryn ja pikku Milesin.
Päädyin sitten esiintymään keittiössä.
Tulin New Yorkiin, ja Frances sai meidät kouluihin...
TYTÄR
...ja aloimme käydä koulua, tulla kotiin ja tehdä läksyjä.
Se oli suuri muutos hänelle.
En osannut mitään kotitöitä. Olin ollut keikkahommissa.
Hän sanoi:
"Katso ja kuuntele.
Katso, mitä teen ja tee niin."
Opettelin kokkaamaan.
Hän kokkasi alakerrassa -
ja livahti aina silloin tällöin yläkertaan.
Myöhemmin hän sanoi: "Muistatko, kun menin yläkertaan?"
Sanoin: "Joo."
Hän sanoi: "Menin katselemaan balettitossujani."
Hän näytti pitelevän sisällään -
tiettyjä tuntemuksia siitä, mitä hän olisi voinut tehdä.
Lonkkani leikattiin huhtikuussa 1965.
Lonkkanivel korvattiin palalla sääriluustani.
Se ei toiminut, joten leikkaus piti toistaa elokuussa.
Olin suurissa tuskissa koko ajan.
Aloin juoda entistäkin enemmän.
Lisäksi söin kipulääkettä.
Aloin myös käyttää enemmän kokaiinia.
Varmaan kai masennuksen takia.
Se oli yhdistelmä mustasukkaisuutta,
kokaiinia,
Percodania,
viskiä ja maitoa. Se oli se yhdistelmä, jonka sain selville myöhemmin.
Se yhdistelmä saa ihmisen pimahtamaan,
kuten hänelle kävikin.
Olin Milesin kanssa Birdlandissa yhtenä iltana,
ja Quincy Jones oli siellä.
Kun pääsimme kotiin sieltä,
mainitsin Milesille, että Quincy Jones on komea.
Ja aivan yllättäen...
Se kävi nopeasti.
Näin tähtiä ja makasin lattialla.
Se oli uskomattominta, mitä minulle oli tapahtunut,
koska minua ei oltu koskaan lyöty.
Se oli ensimmäinen,
muttei valitettavasti viimeinen kerta.
En tiennyt silloin, että olin lähdössä,
mutta silloin se tapahtui.
Voin sanoa tämän heti.
Frances oli paras vaimoni koskaan.
Tajusin, miten huonosti kohtelin häntä ja että se oli ohi.
Tiedän sen nyt, ja toivon, että olisin tiennyt sen silloin.
Hän puhui aina hänestä.
Senkin jälkeen, kun kaikki oli ohi,
viitisen vuotta myöhemminkin hän sanoi:
"Näetkö tuon tytön asun? Ostin Francesille sellaisen."
Lähdettyäni kuulin Milesin sanoneen, että hän mokasi kunnolla.
Hän sanoi myös:
"Kuka hänet saakaan, on onnekas paskiainen."
Niin kuulin hänen sanoneen.
Hän oli oikeassa.
Viime vuosina, kun Trane oli bändissäni,
hän alkoi soittaa itselleen.
Kun niin tapahtuu, katoaa bändin taika -
ja yhdessä soittamista rakastaneet -
lakkaavat välittämästä.
Silloin bändi hajoaa.
Valehtelisin, jos sanoisin, etten surrut sitä,
koska rakastin heidän kanssaan soittamista -
ja se oli minusta historian paras bändi.
Ainakin paras, mitä olin kuullut siihen asti.
Olen aina etsinyt uusia soitettavia juttuja,
uusia haasteita musikaalisille ideoilleni.
Nyt oli aika tehdä jotain erilaista.
Työskentelin paikassa nimeltä Half Note.
Miles tuli sinne mystisen näköisenä...
BASISTI
...mustassa viitassa ja hatussa.
Hän sanoi: "Etsin basistia. Kiinnostaako?"
Silloin ainoa Miles Davisia kuumempi juttu oli pannukakku.
Puhelimeni soi.
Kuulin kitaran soivan.
Joku soitti kitaraa.
SAKSOFONISTI
Sitten ääni sanoi:
"Tuo kitara on mahtava, eikö?"
Tule talolleni huomenna kello 13.30.
PIANISTI
Hän ei sanonut nimeään,
osoitettaan, puhelinnumeroaan, ei mitään. Mutta Miles soitti minulle.
Hän lähetti ensimmäisen luokan lipun -
ja lähetti minut räätälinsä luo teettämään smokkia.
Lensin Kaliforniaan.
Mitä soitat tällä kertaa? Kertokaa, koska Milesilla on kurkunpäätulehdus.
Jonkinlaista bluesia. Taas kerran, Miles Davis Quintet. Tästä lähtee.
Milesin kvintetti 1960-luvulla -
loi aivan uuden tavan improvisoida,
joka toi uskomattoman määrän demokratiaa musiikkiin sisään pääsemiseksi.
Kuka tahansa saattoi viedä musiikin haluamaansa suuntaan.
Hän ympäröi itsensä jatkuvasti nuorilla, tuntemattomilla äänillä.
Hän antoi heidän kehittää musiikillista identiteettiään.
Ja hän jatkoi uudistumista uransa loppuun asti.
Liittyessäni Milesin bändiin olin 23.
Tony Williams, rumpali, oli 17.
Olimme lapsia. Pelkkiä kakaroita.
Luovuus ja nerous taiteellisessa ilmaisussa -
eivät välitä iästä.
Joko niitä löytyy tai ei.
Ja ikä ei auta niiden hankkimisessa.
Pidimme jokaista iltaa laboratoriona.
Miles oli pääkemisti.
Tehtävämme oli sekoittaa ne osat, muutokset ja tämä tempo johonkin,
joka räjähti turvallisesti joka ilta hieman vaarallisen oloisesti.
Niin kävi joka ilta.
Miles halusi meidän elävän lavalla ihmisten edessä -
luoden ihmisten edessä.
Toisin sanoen, ei pidä turvata siihen, mitä tietää.
Hän etsi vain juttuja, joita ei tiennyt.
Pidin siitä. Vihaan harjoittelua. Kaikki hyvät ideat saivat tilaisuuden.
Haluan tehdä virheet lavalla ja korjata ne siellä.
Miles jopa sanoi:
"Maksan harjoittelusta yleisön edessä."
Sanoin: "Yleisö ei pidä siitä." Hän sanoi: "Minä huolehdin yleisöstä,
soita sinä vain."
Teo, tiedät, etten voi soittaa tätä.
Kyllä voit.
- Kyllä se siitä. - Ymmärrätkö? Herbie, voimmeko tehdä niin?
- Jaamme sen. - Hyvä ajatus.
Kuusi.
Hetkinen. En tiedä, mitä soittaa tuossa.
- Älä soita ensimmäistä rytmiä. - Soita se, Teo.
Kun hän sai otoksen,
jossa puhaltimet soittavat melodian oikein -
ilman suurempaa mokailua,
päätyi se levylle.
Minulla oli eräs kirja,
jota olin käyttänyt armeijassa.
Kirjoitin siihen juttuja, ja hän sanoi: "Onko sinulla musiikkia?"
"Joo. Minulla on jotain täällä." Hän avasi sen ja sanoi: "Kokeillaan tätä."
- Mikä tämä on? - "Footprints".
"Footprints"?
Sitten kävimme sen läpi ja nauhoitimme sen harjoittelematta.
Kun seuraavaksi menimme studiolle,
hän sanoi: "Me äänitämme keskiviikkona. Tuo kirja."
Vuonna 1969 ihminen laskeutui kuuhun...
RUMPALI
...ja Yhdysvallat soti yhä Vietnamissa.
Miles taisi aistia nuoren sukupolven merkityksen,
koska hän katsoi eteenpäin.
Vuonna 1969 rock ja funk myivät kuin kuumille kiville.
Väki pakkaantui stadioneille kuulemaan ja näkemään tähtiä,
ja jazzmusiikki näytti kuihtuvan.
Soitimme monilla puolityhjillä klubeilla vuonna 1969.
Se kertoi minulle jotain.
Jimi Hendrixin, Sly Stonen ja James Brownin musiikki -
kertoi Milesille, että yhdellä konsertilla...
YSTÄVÄ
...tavoittaisi monia.
Yhdellä konsertilla voi 45 minuutissa tienata enemmän -
kuin viikossa klubikeikoilla.
Yksi syy Electric Bandiin oli se,
että hän oli hengaillut Sly and the Family Stonen kanssa.
Sly kertoi hänelle tienaamistaan summista. Miles sanoi: "Mitä?"
Sen jälkeen Miles muutti vähän asioita.
Aloin tajuta, että useimmat rokkarit eivät tienneet musiikista mitään.
Ajattelin, että jos he voivat tavoittaa massat
ja myydä levyjä tietämättä, mitä he tekivät,
niin minäkin voisin tehdä niin mutta paremmin.
Miles pyysi tapaamista...
TOIMITUSJOHTAJA
...ja se oli hyvin kireä tapaaminen.
Hän sanoi pitkähiuksisten valkoisten kakaroiden -
varastavan hänen musiikkiaan ja riffejään.
Hän oli vihainen ja pyysi päästä eroon sopimuksestaan.
Sanoin: "Kuule. Voin järjestää sinulle keikkoja -
eri artistien ja sukupolven edustajien kanssa,
jotka soittavat erilaista musiikkia.
Tiedän, että jos soitat silloin, jotain tapahtuu."
Olin silloin tavannut kauniin laulajan ja lauluntekijän nimeltä Betty Mabry.
Hän oli täynnä uutta ja yllättävää, ja hän auttoi minut uuteen suuntaan.
Betty Davis oli hurja, dynaaminen nainen,
joka oli osa New Yorkin ja Kalifornian rock-skeneä.
Hän muutti Milesin ymmärryksen siitä, mitä musiikissa tapahtui.
Betty vaikutti suuresti henkilökohtaiseen ja musiikilliseen elämääni.
Hän auttoi myös muuttamaan pukeutumiseni.
Kävin hänen talollaan, ja hänellä oli hassuja asuja, kenkiä -
ja hattuja. Kysyin: "Mistä on kyse?"
Hän siis muuttui ja vaihtoi tyyliään.
Halusin muuttaa suuntaa.
Oli pakko, jotta pystyin uskomaan siihen, mitä soitin.
Minua kiinnosti sähköbasso.
Se antoi sen, mitä halusin kuulla kontrabasson sijaan.
Hän soitti ja sanoi: "Haluan puhua." Sanoin: "Okei."
- "Soita sitä samoin kuin kontrabassoa." - Sanoin: "Se ei ole sama asia.
Sävelet, soundi ja soinnin pituus ovat erilaisia.
Asettelu... Ainoastaan nuotit ovat samoja.
Olen kuullut tätä 18-vuotiaasta.
Miksi luopuisin siitä? Tullakseni mukaasi? Ei, en aio tehdä niin."
Hän sanoi: "Hyvä on."
Laitoin hattuni päähän ja lähdin.
Ryhmä hajosi, kun Ron päätti lähteä lopullisesti,
koska hän ei halunnut soittaa sähköbassoa.
Aloin miettiä, millä muilla tavoin voisin lähestyä musiikkia.
Menin studioon elokuussa 1969.
Miles sanoi: "Tule Columbian studiolle kello kymmenen."
Olin siellä kello 9.30. Siivooja päästi minut sisään.
Toin musiikkiluonnokset, joita kukaan ei ollut nähnyt,
kuten tein Kind of Bluenkin kanssa.
Sanoin muusikoille, että he voisivat tehdä mitä vain -
ja soittaa mitä vain. Niin he sitten tekivätkin.
Neljä rumpalia soitti samaan aikaan,
kaksi basistia soitti samaan aikaan,
pari kosketinsoittajaa soitti samaan aikaan, kuten kitaraakin.
Se oli mahtavaa ja massiivista improvisaatiota.
Minua hän käski tuomaan vain symbaalin ja virvelin.
Kävimme läpi Bitches Brew'n ensimmäisen osan.
Ja sitten...
Milesin trumpetin äänen kuuli poukkoilevan rakennuksista -
aamukolmelta.
Se kuulosti siltä kuin New York olisi ollut rakennusten Grand Canyon.
Se oli pahaenteisen oloista.
Ikään kuin jotain alkaisi kohta tapahtua.
Se liikkui kuin ameeba,
joka liikkui näin, ja välillä jokin törrötti siitä.
Mutta se kaikki liikkui kokonaisuutena yhdessä.
Jazz-kanava oli päällä, ja juontaja sanoi: "Voi luoja. Uusi Miles tuli juuri."
14. MARRASKUUTA, 1969
MILES SOITTI. HÄN HALUAA ALBUMIN NIMEKSI BITCHES BREW.
MITÄ TEEMME?
Sitten hän sanoi sen nimen. Mietin: "Voiko noin sanoa radiossa?"
Hän sanoi "Unohtakaa musiikki. Teidän pitää nähdä kansi."
Bitches Brew myi nopeammin kuin mikään muu albumini,
ja se myi enemmän kopioita kuin mikään muu jazz-albumi.
Bitches Brew'n jälkeen hän aloitti Fillmore Eastissä.
Olimme pukuhuoneessa, kun Miles sai sekin.
Hän katsoi sitä, ja hän sanoi:
"Tunnen olevani varas."
Se oli intialainen ravintola 125th Streetillä.
Istuimme siellä syöden ja jutellen pari tuntia.
LYÖMÄSOITTIMET
Nousimme pöydästä, ja kävellessämme ulos -
hän sanoi: "Mitä mieltä olet?"
"Niin, että mistä?"
Aivoni kävivät yhä edellistä keskusteluamme.
"Mitä mieltä olet tästä musiikista?"
Tein näin, koska siellä soi intialainen musiikki.
Miles sanoi: "Tuossa on uuden albumimme, On the Cornerin, suunta.
Hän sanoi: "Sekoitan tabloja ja sähkösitaria funkiin."
On the Corner -albumissa ei ollut epämääräisyyksiä. Tätä me haimme.
Se vain kiihtyi.
Neljä, yksi, kaksi. Sitä funk on.
He olivat nousukiidossa. He tekivät Big Bangia -
nostaen panoksia joka ilta.
He tekivät aika rankkoja ja vaarallisia temppuja -
lyömäsoitinten ja vääristymien suhteen.
Se oli kosmista viidakkomusiikkia.
Silloin Milesista tuli meille ikään kuin musiikin hoodoo-voodoo-pappi.
Se on happomusiikkia.
Pilvessä olevat ruohonpolttelijat -
olivatkin yhtäkkiä selviä.
Ja selvät olivat yhtäkkiä pilvessä.
Hän muutti kaiken soittotyylillään.
Milesin yleisö muuttui, koska hänen musiikkinsa muuttui -
omaksuen sen, mitä ympärillä tapahtui.
Nykyhetken juttuja, ei kymmenen vuoden takaisia asoita.
En koskaan ymmärtänyt, mikä siinä vetosi niin moniin ihmisiin.
Yritin tajuta, mitä hän siinä kuuli. En ymmärtänyt.
Eikä se kuulostanut hyvältä.
Mietin aina niin sanovista: "Olet tosi tietämätön,
ja sanot noin siksi, että olet mustasukkainen siitä,
ettet tule koskaan ymmärtämään jotain,
joka on rajoitetun, kieroutuneen mielesi ulkopuolella."
"Hitto, Carlos, tuo on vähän tylyä." Mutta se on totta.
Kun kuuntelee niitä levyjä,
jotka hän teki nopeasti peräkkäin vuodesta 69 vuoteen 75,
kuulee niissä kaavan hiphopille, houselle, drum and bassille ja electronicalle.
Miles teki kaikkea sitä 70-luvun alussa.
Hän loi uutta musiikkia ja häiritsi rakenteita.
Kun olin hänen kanssaan, hän oli terve ja voi hyvin.
Hän söi terveellisesti ja piti kehon puhtaana.
Lisäksi hän harrasti nyrkkeilyä päivittäin.
Ne olivat tärkeitä siihen aikaan, ja se oli tosi hyvä juttu.
Tiesin, että Miles palasi huumeiden pariin,
vaikka hän ei käyttänyt niitä seurassani. Hän oli nimittäin vainoharhainen.
Hän oli väkivaltainen ja törkeä.
Sanoin: "En aio elää näin."
Lokakuussa 1972 nukahdin rattiin -
ja ajoin Lamborghinini liikenteenjakajaan.
Olin makuulla kolme kuukautta, ja kun palasin kotiin,
jouduin kävelemään kainalosauvoilla. Se pahensi lonkkavikaani entisestään.
Se oli varmaan hänen elämänsä käänteentekevin hetki.
Se kipu, jota hän hereillä koki...
MANAGERI
pakotti hänet käyttämään reseptilääkkeitä,
kokaiinia, alkoholia, tupakkaa. Kaikkea, mikä lievitti kipua.
Hän alkoi ottaa vähemmän töitä ja kiertueita.
Lopulta Miles Davis -bändiä ei enää ollut.
Olin henkisesti väsynyt kaikkeen siihen paskaan,
mitä koin niinä vuosina. Tunsin olevani taiteellisesti tyhjä.
Minulla ei ollut muuta sanottavaa musiikillisesti.
Tiesin, että tarvitsin lepoa. Niin myös tein.
Jätin elämäni suurimman rakkauden, musiikin.
Mitä kauemmin olin siitä erossa,
sitä syvemmälle uppouduin toiseen pimeään maailmaan.
Hänen asuntonsa oli hänen luolansa,
ja hän eristäytyi sinne.
Kului päiviä ja jopa viikkoja, ettei hän käynyt pihalla.
Kun olin 15 tai 16,
menin New Yorkiin sinä synkkänä aikana.
Muistan, että siinä talossa oli aina pimeää.
Muistan vain savukkeita, olutpulloja ja kokaiinia.
Kävin hänen luonaan pari kertaa. Se oli hänelle oli synkkää aika.
Hän oli... En ollut...
Pelkäsin häntä.
Hän oli siellä yksin tuskansa kanssa, eikä hän soittanut.
Tiedän, että soittamatta oleminen oli hänelle kuin eläminen ilman vettä.
Halusin vain sen loppuvan.
Halusin sen pimeyden loppuvan. Hän oli kuin tuntematon henkilö.
Halusin hänen olevan taas setäni, minun supersankarini.
Muistan kerran Harlemiin mennessäni, kun autossamme oli yksi nainen.
Hän istui vieressäni,
ja Miles ajoi sinne ja sanoi "Odottakaa".
Sitten hän palasi siitä rakennuksesta -
aivan pöllyissä.
Hänen naamassaan oli kokaiinitahroja.
Halusin sanoa hänelle jotain, mutta pelkäsin liikaa.
Hän töytäisi minua ja sanoi: "Panit häntä."
Sanoin: "En pannut häntä."
"Emme lähde ennen kuin sanot, että panit häntä."
Hän sammutti auton.
"Okei. Nussin häntä. Voimmeko mennä?"
Sitten hän sanoi: "Luulin, että olimme ystäviä."
Sellainen oli ilta Milesin kanssa.
Miles tuli välillä käymään silloin.
Hän tarvitsi rahaa, ja me lainasimme hänelle vähän.
jonka kyllä tiesimme katoavan...
Oli miten oli, eräänä päivänä lähtiessäni sanoin Marielle:
"Tämä taitaa olla loppu. Hän ei voi selvitä tästä."
Mutta sanoin myös, ettei sitä voi koskaan tietää.
Samoihin aikoihin -
Cicely Tyson alkoi taas käydä luonani.
Hän oli kyllä käynyt aika ajoin,
mutta hän alkoi käydä useammin.
Hän oli todella huonossa kunnossa niinä vuosina.
Monista hän oli niin huonossa kunnossa, ettei hän soittaisi enää.
HISTORIOITSIJA
Hän itsekin arveli niin.
Cicely inspiroi häntä näkemään,
että hänellä oli tarjottavaa.
Ettei hän ollut vielä saavuttanut luovuutensa huippua.
Hän auttoi ajamaan sen väen talostani.
Hän suojeli minua ja alkoi vahtia,
että söin oikeita asioita enkä juonut niin paljon.
Hän auttoi minut irti kokaiinista.
Hän syötti minulle terveysruokaa, paljon vihanneksia ja paljon mehuja.
Hän juoksi rannalla ja yritti olla kasvissyöjä,
mikä oli mahtavaa, koska hän ei pystynyt siihen.
Miles sanoi: "Tule talolle. Hae minut.
Vie minut jonnekin, mistä saa lihaa."
Anna minun haistaa ne tuoksut ja syödä makkaraleipä."
Miles tarvitsi ne vuodet kootakseen voimiaan,
että hän pystyi pääsemään eroon huumeista, soittamaan, käsittelemään yleisöä,
hoitamaan kiertueita, käsittelemään kriitikkoja -
ja voidakseen elää.
Vuodesta 1975 alkuvuoteen 1980 asti en koskenut trumpettiini.
En koskenut siihen kertaakaan yli neljään vuoteen.
Lopulta siihen meni lähes kuusi vuotta.
Hän toi nauhoja toimistooni erilaisesta, elektronisesta bändistä.
Sanoin: "Maksan 70 000 dollaria -
kahdesta konsertista Avery Fisher Hallissa."
Hän katsoi minua kuin hullua. Kukaan ei tehnyt niin.
Kirjoitin 35 000 dollarin sekin ja annoin sen hänelle.
Pidätin hengitystäni.
Ostin uuden, kanariankeltaisen 308 GTSi Ferrarin urheilucoupen,
jossa oli targa-katto.
Olin valmis palaamaan musiikin pariin.
Hän osti sen vain tullakseen sille keikalle.
BASISTI
Minä taas ostin uuden paidan.
Hän osti Ferrarin.
Miles oli palannut.
Hänellä oli täysin uusi soundi nuorten muusikoiden kanssa.
Seisemän vuoden jälkeen hän palasi yhtäkkiä.
KITARISTI
Hän olisi voinut lopettaa kokonaan sanoen: "Olen tehnyt tarpeeksi."
Kaikki olisivat sanoneet: "Niin olet." Mutta hän halusi jatkaa.
Se ei ollut vain taiteilijan paluu.
Se oli ihmisen paluu.
En ole nähnyt kenenkään tekevän sitä niin.
Nautitko yhä jazzfestivaaleista Euroopassa?
Kyllä. Tykkään soittaa siellä.
Entä Molde? Tulet myöhään.
Olin sairas aamulla.
Ekasta kiertueesta lähtien olimme eri kaupungissa tai eri maassa joka päivä.
Jos esitys alkoi kahdeksalta,
palasimme hotelliin keskiyöhön mennessä.
Sen jälkeen hän halusi maalata.
Hän otti minkä vain kirjoitusvehkeen ja alkoi piirtää.
Kun olimme tien päällä, hän piirsi lentokoneessa, autossa,
odotustilassa konetta odotellesssa.
Keikkapaikalla hän piirsi pukuhuoneessa.
Se virtasi käsivarren läpi hänen käsistään paperille.
Kun teet väärän viivan,
tuntuuko se samalta kuin musiikissa?
Sävel sen vieressä, mitä pitää vääränä,
korjaa edessä olevan.
Olin menossa juoksemaan varhain aamulla.
TAIDEMAALARI
Odotin hissillä, ja kun sen ovi aukesi, hän seisoi siinä.
Sydämeni pamppaili. Se oli kuin elokuvassa,
jossa vampyyrin tavatessaan tietää kuolevansa muttei välitä.
Katsoin taakseni, ja hän sanoi: "Juokse, koska palatessani nappaan sinut."
Se oli siinä. Aloimme maalata yhdessä.
Hänen kaikista tekemisistään oltiin ylettömän kiinnostuneita.
Mikä sai sinut maalaamaan?
Hän oli todella kysytty.
Keitä te olette?
Hän vaikutti unohtaneen, kuka hän oli ollut.
Tämä on kuin uusi alku.
Hän oli puheohjelmissa.
Hyvää iltaa. Olen Miles Davis!
Myöhäisillan ohjelmissa.
Miles Davis.
Hän suostui haastatteluihin kaikkialla, missä hän soitti.
Hän vaikutti ihmisenä aivan erilaiselta.
Hän vieraili jopa Princen keikoilla.
Hän rakasti Princeä. Kohtalo ohjasi heidät yhteistyöhön.
Sain puhelun Tommy LiPumalta,
joka oli Warner Brosin varatoimitusjohtaja.
Hän sanoi "Miles Davis lähti Columbiasta ja tulee Warner Brosiin."
"Onnittelut!" Hän kysyi: "Onko sinulla musiikkia?"
Heti kun laskin puhelimen, kuulin bassorytmin sisimmässäni.
Kun teen kappaletta jollekulle, ja hän jammaa näin,
ajattelen: "Tämä sopii hänelle."
Katsoin studion halki Milesia.
Sitten hän alkoi soittaa minulle pianoa.
Jälkikäteen miettien tajuan, ettei hän nauhoittanut niin ennen.
Kuulokkeet päässä rumpukoneiden ja muiden juttujen kanssa.
Hän otti sen omakseen täysillä eikä vain hapuillut varovasti.
Pohjimmiltaan hän oli se New Yorkiin trendimusaa soittamaan tullut poika.
Hän halusi aina tuntea niin.
Miles ei puhunut vanhoista levyistään.
Hän ei pitänyt niitä kotona.
POIKA
Ei yhtäkään. Eikä hän halunnut niitä.
Hän halusi vain sitä, mitä hän työsti.
Kun pääsin bändiin, Miles vaikutti siistiltä.
Hän oli valpas ja asioiden tasalla,
mutta pian sen jälkeen hän alkoi näyttää huonommalta.
Ja jos katsoo konsertin, jonka soitimme SNL: ssä,
näkee, mistä puhun.
Hän vain liikkuu ympäriinsä ja soundi on hyvin hauras.
Hän oli tuskastunut, koska ei löytänyt oikeaa säveltä.
Joskus hän hoiperteli lavalla, mutta hän oli silti Miles.
Miles Davis ja Quincy Jones soittavat ensikertaa tänä iltana yhdessä lavalla.
Olin yrittänyt 15 vuotta.
Ahdistelin häntä sillä asialla.
TUOTTAJA & SÄVELTÄJÄ
Sitten hän sanoi: "Okei, kusipää."
Jos hän ei soita säveltäkään, ei hänen tarvitse,
sillä hän on kulkenut aallonharjalla viimeiset 50 vuotta.
Oli mahtavaa nähdä hänet 65-vuotiaana yrittämässä luoda uudelleen -
25-vuotiasta itseään.
Rakkaani, veljeni,
yksi lempimuusikoistani ja idoleistani, Miles Davis!
Rakastin häntä.
Se saa sieluni hymyilemään.
Se oli "Pan Piper" -kappale.
TRUMPETISTI
Tiesin, että se oli vaikea kappale,
enkä ollut varma, pystyisikö hän soittamaan sitä.
Hän ei olisi sanonut sitä.
Joten kun oli aika tehdä se, muistan hypänneeni mukaan.
Muistan hänen sanoneen: "Jos palaisin vanhoihin juttuihin, kuolisin."
Istuin television edessä miettien: "Hän on sairas."
Hän sanoi: "Kun Jumala rankaisee, ei se..."
Se on tosi surullista.
"...ei se ole sitä, ettei saa, mitä haluaa.
Sitä saa kaiken haluamansa, mutta aikaa ei ole jäljellä."
Miles Davis!
Quincy Jones!
Miles meni sairaalaan Labor Day -viikonloppuna vuonna 1991.
Juttelimme ja kuuntelimme musiikkia.
Katsoin häntä, ja hän näytti oudon liikkumattomalta.
Sitten katsoin ylös, ja lääkäri tuli ovelle.
Hän käveli luoksemme.
Istuin Milesin pää sylissäni, ja lääkäri alkoi touhuta hänen kanssan.
Sitten hän painoi jotain, ja toinen lääkäri tuli.
Sitten tuli lääkäreitä ja hoitajia.
Minä istuin yhä sängyllä, ja hänellä oli tyhjä katse.
Hän hengitti. Tiesin, ettei hän kuollut.
En tiennyt. Se oli kamalaa.
He työskentelivät hänen kimpussaan ja ruiskuttivat häneen jotain.
Sitten meidät vietiin hissiin.
He eivät edes huomanneet, että olin sängyllä,
kun hänen päänsä oli vielä vieressäni.
Ihmiset ympäröivät meidät,
ja hississä ollessamme he sanoivat: "Hän sai aivohalvauksen."
Deborah, ex-vaimoni, soitti ja sanoi:
"Sinun kannattaisi ottaa tukea jostain."
"Mistä on kyse?"
Hän sanoi:
"Miles Davis kuoli."
Se tuntui siltä -
kuin joku olisi lyönyt -
iskuvasaralla päähän.
Miles oli varmasti ainutlaatuisin tuntemani ihminen.
Hän teki asiat eri tavalla kuin muut.
Hän näki asiat eri tavalla.
Itselleen on oltava rehellinen. Se oli suuri osa hänen filosofiaansa.
Miten joku voi luoda niin kaunista musiikkia -
ja omata sen toisen puolen.
Joskus en kestänyt sitä.
Joskus se oli täydellistä.
En kadu enkä unohda, mutta rakastan silti.
Kaipaan häntä. Näen hänestä usein unta.
Hän...
Hän oli vaikuttava.
Totta kai rakastin häntä.
Hän oli kuin veli, joka teki tyhmiä asioita,
ja se piti hyväksyä.
Hän oli aito.
Hyvin aito.
Toista Milesia ei enää tule.
Riittää. Minulle riittää.
Tekstitys: Antti Rinta-Loppi