Ja fa una bona estona que et sona el mòbil.
Qui és? Mira-ho.
El Bruno!
Què? Ja has endreçat tot el pis?
No riguis, que es viu millor amb les coses al seu lloc.
I tu hauries de fer el mateix.
- Ni se t'acudeixi tocar les meves coses. - D'acord. Escolta.
I el Bruno com porta això del seu pare?
Com vols que ho porti? Han passat tres setmanes.
I tu?
Vaig tirant.
No estic per estudiar. Surto a presentar currículums.
Treballar està bé, però has d'entrar a la universitat.
- Em pagaràs la carrera tu? - Cony! Bé hi deu haver beques.
Segur que te la donen.
Per què estàs tan optimista?
Moltes gràcies.
- No em contestes les trucades. - No et queixis.
Una festa.
Calma't, nen.
La mare que et va parir.
Hola, pare. Què tal, Glòria?
Tan preocupat estàs que et reuneixes amb les profes?
No te'n fotis, nen.
Estem parlant com amics. Mira què vaig trobar.
- Què és això? A veure. - Eh! Espera, xaval.
Són uns deures que et van posar al col·le quan tenies vuit anys.
- Deixa-m'ho veure. - Quiet!
La mestra us va manar escriure una redacció sobre el cap de setmana.
Mira, es titula "El meu cap de setmana" i vas escriure:
"El divendres vaig sortir del col·le
i una ràfega de vent em va traslladar al dilluns".
De debò? Jo vaig escriure això?
En una sola frase et vas polir el cap de setmana.
Estàs parlant en català? De què va això, pare?
Vinga, marxa ja, punyeta.
- D'acord. Em puc quedar la redacció? - És teva.
Vinga, adeu, Alfons.
La mare que el va parir. Ni cas, Glòria.
"Vaig sortir del col·le…
i una ràfega de vent em va traslladar al dilluns".
UNA TARDA VAIG SORTIR DE L'INSTITUT
I UNA RÀFEGA DE VENT EM VA TRASLLADAR A LA UNIVERSITAT.
Joder, tio.
És el meu anell. Estava gesticulant i m'ha caigut.
Em dic Minerva.
- Què estudies? - Soc argentina.
- Filosofia. - Esclar.
Tothom espera que els argentins solucionem el món.
Nosaltres també. Som de primer.
Que bé! M'he perdut les primeres classes.
- Em deixes els apunts? - Sí, esclar.
Treballo en un bar i m'han canviat els horaris per fotre.
- Sé de què va això de treballar. - Tenim classe d'Ètica.
Sí, ens veiem a classe. Estic gestionant la meva beca.
Vinga, home.
- Nois, com va? - Ei!
Gràcies, molt amable.
M'encanta el so de la decadència.
Dos mongols pel carrer i un li diu a l'altre:
" ¿Dos más tres? " i l'altre contesta: " Cuatro "
i el primer: " Por el culo te la hinco ".
Aquest acudit el vaig explicar fa 15 anys i van riure molt més.
En fa 25, es van partir de riure i em van demanar que el tornés a explicar.
Què ha passat?
La moral ha canviat.
Ara tenim molta més informació.
Als anys 80 érem uns ignorants,
respecte a les persones amb síndrome de Down
i ens semblava normal dir-los subnormals o mongòlics.
La pregunta és:
ara que la moral ha canviat,
es pot fer broma sobre aquests temes?
Quins límits té l'humor?
Suposo que té a veure amb la llibertat d'expressió.
Suposa bé. I quins límits té la llibertat d'expressió?
Jo crec que s'ha de poder fer broma de tot.
D'acord.
Hi ha humoristes amb fills amb síndrome de Down que en facin broma?
- No. - Algun n'hi haurà.
Ens passem la vida volent ser feliços i estar tranquils
quan l'únic que hem de fer
perquè ningú ens toqui els collons amb brometes
és néixer home, blanc, ric i heterosexual.
Voleu que us presenti el meu amic Abdul? Abdul!
Pots entrar.
Aquí els tens, una colla de conformistes derrotats.
Hedonistes amb confort que venen a estudiar filosofia.
Abdul…
explica'ls, quan vas arribar a Espanya?
Arribo aquí fa dos anys.
El meu país, fatal.
Jo aquí, bé condició de treball.
Aquí, tot el dia amb escombra.
- Estàs bé a la feina? - Sí.
Tu embrutes, jo netejo.
- Molt bé. Gràcies. - De res, María.
Bé…
Ja ho veieu, hi ha qui està pitjor que vosaltres.
L'Abdul viu en un continent blanc i ric,
però ell només és un negre pobre.
Què passa?
Ja comencem amb el bon rotllo?
Us en aneu? Molt bé, però espereu-vos.
No, espereu-vos.
Abans, escolteu això.
Tret directament del diari.
Converses de les altes esferes de la política.
"Els hem destrossat el sistema sanitari als catalans".
Més. Un bisbe il·luminat.
"Els homosexuals van a l'infern".
I el papa de Roma:
"Avortar és com contractar un sicari per solucionar un problema".
Llegiu això i us quedeu tan tranquils,
però jo dic que l'Abdul és negre
i em voleu fuetejar al claustre, no?
Doncs que bé que us han educat!
Adeu!
Als que es queden, em dic María Bolaño.
Benvinguts a l'assignatura d'Ètica.
Allò de la llibertat d'expressió ha sigut superlatiu.
- Totalment. - Superlatiu, m'encanta.
Parles com els argentins.
Dos anys. Estic en una habitació en un pis del Gòtic,
400 euros amb despeses.
- Hòstia, no està malament. - Molt bé.
Veniu quan vulgueu.
El porter no funciona. Heu d'entrar al temple d'August,
cridar-me i us obriran.
El rebedor dona a les columnes.
Quasi millor que t'enviem un missatge.
No, ho vull a la napolitana i que tots cridin: "Minerva!".
- Cafè amb llet? - Sí, jo també.
De Veneçuela per al món, xaval.
Diuen que som els nous xinesos, però més guapos.
- Quants anys tens? - Quants me'n poses?
Trenta-i…
- ¿Vint-i-vuit? - Bingo!
- Un petó. - Això!
- Estàs fent trampes, paio. - Què? Com?
- Si tens pinta d'intel·ligent. - Dos catalans barallant-se.
Inconcebible.
Ai, senyor. Ai, sí!
Ai, que bé! Ai, senyor.
M'encanta que et posis marrana.
- Espera visita? - Encara no. Ves a veure.
Henry! No m'agrada que m'interrompin quan estic pintant. Marxa.
- Sí? - Hola. El Rai viu aquí?
- Sí. Qui el busca? - Soc el Pol, un col·lega.
Passi.
Esperi's aquí.
Rai!
Henry, qui és?
El Pol, un company del Rai.
No em sona.
Acompanyi'm, sisplau.
Per aquí.
Quin ensurt!
Oti, que bé! Espera't.
Fes la volta a l'edifici, número 41.
- Hola! - Quina sorpresa! Hola.
Endavant.
- Que guai, tia! - Benvinguda.
- T'agrada? - Sí.
De vegades em poso a llegir a la finestra i miro les columnes.
Que xulo!
És l'Amy, l'americana.
- Aquesta setmana li toca netejar. - Hola.
- D'on ets? - D'Eugene, Oregon,
damunt de Califòrnia.
Hi ha moltes gallines, lesbianes… És molt bonic.
- Que guai! M'encantaria anar-hi. - Guai.
Encantat de conèixer-te.
- Sí. - D'acord, ens veiem.
D'acord.
- Que simpàtica, no? - Sí, molt, però va votar a Trump.
Sempre amb la pressió d'Amèrica damunt.
- Hola. - Hola.
Vinga, toca.
M'encanta el teu pis.
- És tan multicultural! - Aquesta és la meva habitació.
També hi havia un japonès,
però se'n va anar perquè no aguantava l'Amy.
Jo només conec catalans.
Soc d'un poble, Sant Esteve de Palautordera.
Brindem! Per la universitat.
Sí.
I el Pol?
- T'agrada? - Sí.
- M'agrada més l'esbojarrat. - El Biel?
No, el Rai.
- Salut. - Salut.
Sí, no et preocupis, la mantega els dona un toc.
- Pam! - Deixa-les, són germanes.
- Sis mesos aquí, donant el pego . - Va ser molt sobtat.
Semblava impossible però no, un infart i adeu. Quina vida!
- Podria passar-li al meu marit. - Ja t'agradaria.
Què dius? Un any sabàtic?
- No siguis tan dura. - Tu no t'hi posis.
Un tio guapo, una tia guapa
són reclams de les empreses per vendre els seus productes.
És ètic discriminar els lletjos per guanyar diners?
Posen un paio quadrat al volant d'un cotxe i així venen més.
Qui anunciaria un xampú amb una noia lletja?
Llavors, quan vostè munti una empresa, l'anunciarà amb una persona guapa, no?
Vull guanyar-me la vida.
I si l'han d'operar del cor? Li importarà si el doctor és lleig?
No, esclar.
Seria ètic que un hospital seleccionés el personal segons el seu atractiu?
No, haurien de tenir en compte les seves capacitats.
És injust que es contracti abans una persona guapa.
Bé, el concepte de justícia. Per fi ha aparegut.
La justícia és tractar tothom igual.
Jo podria fer de model. Els texans em queden molt bé.
És una rialla discrepant o beneita?
- No ho sé… - Creu en la justícia
i riu que el meu cul anunciï pantalons.
- A veure, no me'n ric. - Tots somiem.
Jo somiava ser catedràtica d'aquesta universitat.
Potser vostè també, però acaba venent pantalons.
Ja la tens!
Lletjos del món, som molts més.
Per què no iniciem la revolució dels lletjos?
Vinga, silenci!
Silenci!
Sòcrates era lletgíssim
i a l'antiga Grècia la bellesa es valorava molt.
La setmana vinent m'entregaran un treball de reflexió personal
sobre el concepte de bellesa titulat:
"Com pot ser que Sòcrates tingués tant d'èxit entre els jovenets?".
Vuitanta-set.
- Vuitanta-tres. - Et toca pagar a tu, nena.
Fa 15 anys d'això.
Llavors era guapa i venien a veure'm. Ara, només a escoltar-me.
No suporto els guaperes.
Venen el món amb un braçalet de tot inclòs.
Jo, només una consumició,
i ells viuen en un etern happy hour , com tu.
Només em limito a sublimar aquesta mancança amb èxit a la feina.
Els alumnes em miren i pensen: "Que bona que és!".
A mi m'agradaria que pensessin: "Que bona que està!".
Mira, ja està.
- Treu l'altre de la bossa, vinga. - Collons!
No reneguis davant d'aquests honorables rectors.
- Estan tots morts? - Esclar. No veus les cares que fan?
Algun dia et pintaran un retrat?
Ja m'agradaria, però no seré la primera rectora d'aquesta universitat.
Almenys pots trepitjar la catifa vermella.
Això sí. És que l'han posada per a mi.
Escolta, fa uns dies que em ronda una cosa pel cap.
- Ja saps que els pisos estan molt cars. - Sí, ja.
Doncs, res,
que ens hauríem de plantejar traslladar-nos a casa de la Glòria.
Com?
Ho hem estat parlant i, si estem bé junts,
per què viure separats? És una ximpleria.
Només fa cinc mesos que us coneixeu.
I què? Però estem contents, estem bé…
- Fa un any m'ho diuen i no m'ho crec. - Si a mi ja m'agrada,
però que no tens 25 anys.
L'Óscar i l'Oksana, bé, però tu…
Li estic demanant permís per fer la meva vida
a un mamarratxo com tu? Soc imbècil.
Jo em vaig posar en la teva relació?
- No. - Doncs que quedi clar,
ens n'anem a viure amb la Glòria i punt.
Molt bé, doncs aquí et quedes.
Tros de quòniam.
Per què no et tires i t'ofegues amb ells?
Menges millor que mes filles.
Puto gos.
Tot bé, patró?
Subtítols: Maria Romero Soronellas