[xipolleig]
[Alfonso] Pol!
Què?
[Alfonso] Ja fa una bona estona que et sona el mòbil.
Qui és? Mira-ho.
[Alfonso] El Bruno!
[gemecs]
Què? Ja has endreçat tot el pis?
No riguis, que es viu millor amb les coses al seu lloc.
I tu hauries de fer el mateix.
- Ni se t'acudeixi tocar les meves coses. - D'acord. Escolta.
I el Bruno com porta això de son pare?
Com vols que ho porti? Han passat tres setmanes.
[Alfonso] I tu?
Vaig tirant.
No estic per estudiar. Surto a presentar currículums.
Treballar està bé, però has d'entrar a la universitat.
- Em pagaràs la carrera tu? - Coi! Bé hi deu haver beques.
Segur que te la donen.
Per què estàs tan optimista?
[música misteriosa]
Moltes gràcies.
[Pol] Tu què, pesat?
Pesat?
- No em contestes les trucades. - No et queixis.
A veure si em poso a currar i descanso el cap.
Si em trec el carnet, tinc feina en un pàrquing.
Com aparcant cotxes, vigilant…
Una festa.
No sé què he de fotre amb la meva vida.
Jo faré la selectivitat i faré història. Entro segur.
No entenc com pots estar tan animat. Només et falta muntar-te les vacances.
Què faig? Tancar-me a casa a plorar?
Intento seguir amb la vida. En tinc prou amb la depre de ma àvia.
I m'agradaria que em pillessis el telèfon.
Calma't, nen.
Amb la Tània em passa el mateix. Al final hauré de parlar amb ella.
Em sembla que ella vol parlar.
T'ho ha dit?
Collons! És que tallarem segur.
Ens vam embolicar i va veure com ens buscàvem.
Va ser xulo, però apart d'amics tu i jo no som res.
Ja.
- Però sempre hi ha hagut alguna cosa. - Va, tira.
Abans que em penedeixi de vindre.
- Bon dia. - Hola.
La mare que et va parir.
Hola, pare. Què tal, Glòria?
- Com estàs, maco? - [Pol] Molt bé.
Tan preocupat estàs que et reuneixes amb les profes?
[Alfonso] No te'n fotis, nen.
Estem parlant com amics. Mira què vaig trobar.
Seu, que t'agradarà.
- [Pol] Què és això? A veure. - Eh! Espera, xaval.
Són uns deures que et van posar al col·le quan tenies vuit anys.
- Deixa-m'ho veure. - [Alfonso] Quiet!
La mestra us va manar escriure una redacció sobre el cap de setmana.
Mira, es titula "El meu cap de setmana" i vas escriure:
"El divendres vaig sortir del col·le
i una ràfega de vent em va traslladar al dilluns".
De debò? Jo vaig escriure això?
En una sola frase et vas polir el cap de setmana.
Suposo que no et fa res que ho hagi llegit jo.
- No. - Com vols que es molesti
si ho he portat per xulejar de fill?
Estàs parlant en català? De què va això, pare?
Vinga, marxa ja, punyeta.
- [Pol] Me la puc quedar? - [Alfonso] És teva.
Vinga, adeu, Alfons.
[Alfonso] La mare que el va parir. Ni cas, Glòria.
[música suau]
[sotracs]
M'has fotut en un embolic…
No et queixis, que a mi m'ha tocat la pitjor part.
Abans mai m'havia preocupat el futur.
Jo no havia d'estudiar, havia de currar, però vas arribar tu…
I et vaig ficar al cap que eres bo en filosofia.
És cert. Per això vols fer la carrera.
Sí, quan hi eres, sí,
però ara m'has abandonat.
Quins collons!
És veritat, Merlí! Ho dic de debò.
Que no sé què fer, no sé què puc esperar, no sé ni a qui he d'estimar.
Acabes de definir el que sent tota la humanitat.
No ho entens? No m'imagino fent la carrera sense tu.
I què esperaves, burro? Classes particulars?
- Quant m'hauries pagat? - Te'n fots?
No, només intento fer-te entendre que no em necessites.
Esclar que et necessito, Merlí.
Esclar que et necessito.
Vull que em diguis que tinc talent.
I que em fotis canya i em llancis llibres per fer-me pensar.
Pol, para de fer el que fa sempre tothom en aquest país, lamentar-se,
i comença la teva nova vida sense mi. Ho suportaràs.
Aniràs a la universitat. No m'imagino cap altra possibilitat amb tu.
Coneixeràs gent. La vida d'estudiant és la millor que hi ha!
Aprens coses mentre t'enamores i folles.
No em diguis que no ets capaç
perquè et foto pel cap la Crítica de la raó pura de Kant.
I pensa que es un totxo.
[Pol] Merlí, espera.
I tu?
Com estàs?
Jo?
Bé, estic bé, Pol Rubio.
[música emotiva]
I…
Què hi ha desprès de la mort?
Pots fer preguntes molt més originals que aquesta, Pol.
Hi ha sexe després de la mort?
Si et contesto aquesta pregunta, la vida ja no tindria gràcia.
Ves a la universitat, Pol,
i fes-te milions de preguntes.
[sotracs]
[botzina]
[música decidida]
"Vaig sortir del col·le…
i una ràfega de vent em va traslladar al dilluns".
[música clàssica]
UNA TARDA VAIG SORTIR DE L'INSTITUT
I UNA RÀFEGA DE VENT EM VA TRASLLADAR A LA UNIVERSITAT.
[música clàssica]
- Hòstia! - Perdona.
- Estàs bé? - Sí.
Saps on és l'aula 111?
Sí, vaig cap allà.
- Tu també ets de Filo? - Sí.
- Em dic Biel. - Pol.
- Porto una estona buscant la classe. - És aquella de baix.
[Pol] D'acord.
[home] Silenci.
Perdona.
Va, calleu ja?
Bé, primer dia de classes…
i cares d'acolloniment general.
[rialles]
[home] No patiu. Els que conegueu bé Pitàgores aprovareu la carrera segur.
[rialles]
[home] De debò, Pitàgores és molt bàsic
i de vegades m'he trobat alumnes que no recorden el teorema.
Algú de vosaltres l'ha de repassar?
Bé, no és que no el recordi,
és que al meu col·le vam tocar més la transmigració de les ànimes.
[rialles]
Molt bé. Doncs és un molt bon moment
per transmigrar la teva a Filosofia. Ets a Matemàtiques.
[rialles]
Ets tonto, nen?
[música barroca]
SAPERE AUDE
[xiula]
[murmurant] Tens un foli? Paper?
- Bon dia. - Un foli, coi.
[dona] Si esteu estrets, no patiu. Aquí 15 dies hi haurà espai de sobra.
[rialles]
Em dic Sílvia Montoliu, em vaig doctorar fa 10 anys
i soc professora associada des de llavors.
Aquesta és la classe de Problemes Filosòfics i us dono
la benvinguda a Filosofia, la famosa carrera sense sortides.
Però no patiu,
segons els rànquings, la Universitat de Barcelona
està entre les 100 millors de tot el món.
Llàstima que els profes associats només cobrem 500 euros.
[murmuris]
Això és l'ensenyament públic.
Us heu plantejat abans de venir aquí si la filosofia és útil?
[música misteriosa]
L'assignatura d'Història de la Cultura dona per impartir-la anys,
però els plans d'estudi han decidit que expliqui 50 segles en un semestre.
He de fer un exercici de McDonalització de la cultura.
[Sílvia] No us fareu rics estudiant aquí,
però us donarà una eina que no es pot comprar amb diners,
que és la possibilitat de pensar, de saber.
Sapere aude.
[música clàssica]
[home] La lògica proposicional analitza
l'estructura dels enunciats compostos
formats a partir d'expressions veritativo-funcionals.
Per als que pensàveu que no faríeu matemàtiques, ho sento.
Per a molts, la lògica són matemàtiques amb lletres.
Em dic Xavier Vidal
i, a més de professor de Lògica, soc el degà de la facultat.
En quin moment la humanitat ha sigut lliure?
Ningú sap quan va ser lliure la humanitat?
Ja us ho dic jo.
Al paleolític.
Quan vam deixar de ser lliures?
[home] Pintàvem les coves i caçàvem.
- Quan vam deixar de ser lliures? - [home] Molt bona pregunta aquesta.
[Vidal] La veritat o falsedat d'un enunciat compost,
depèn exclusivament de la veritat o falsedat
dels enunciats simples que formen l'argument.
No poseu aquestes cares. Això és el més fàcil que fareu.
[rialles]
[Sílvia] Aquest paper és la bibliografia.
Consulteu, busqueu, llegiu.
Quan estudieu per als exàmens, no tot estarà als apunts.
Vam perdre la llibertat quan vam dependre del salari.
Ja està. Ja us he resumit tota la història de la cultura.
[Vidal] Tots els grecs són filòsofs.
Napoleó és grec. Per tant,
Napoleó és filòsof.
És un argument correcte o incorrecte?
- Incorrecte. - Incorrecte.
Correcte.
És correcte.
Gràcies per concursar, nois.
Per avui, no està malament. Ho deixem aquí.
[música bèl·lica]
- Tu t'has equivocat de carrera, no? - Què dius?
- T'he vist angoixat abans. - Ah.
- Què va. - Si jo estic igual, eh?
Volia entrar a Comunicació Audiovisual,
però la nota és altíssima i a Filo amb un cinc entres.
Oti.
Pol.
[Biel] Ei!
Estàs bé?
Sí, i tant.
Estan de puta mare les classes.
[Biel] Els profes expliquen superbé.
[Oti] M'encanta ser a Barcelona.
Soc de prop del Montseny.
Me'n vaig al claustre de Mates. Ens veiem a Ètica.
Adeu.
No aguanta ni fins Nadal.
[Biel] Què t'anava a dir? Els folis.
Si vols te'n vaig deixant i un dia me'n compres un paquet de 50.
- [riu] - Què?
D'acord, sí.
Fem una cosa, com que queda mitja hora per a Ètica,
si vols et faig una ruta.
Sí?
Collons, tio.
[Biel] Bé, el típic: passadissos, el claustre,
- l'estany, molt xulo. - Hm.
Com et dius? Pol què?
- Rubio. - Jo Roca!
Ah, felicitats.
El meu para treballa a l'uni, a gestió acadèmica.
- Per això m'ho conec. - Menys el número de les aules.
I els teus pares?
Doncs el meu pare no treballa i la meva mare és morta.
Collons, no ho sabia.
Esclar que no ho sabies. Fa tres hores que ens coneixem.
No vaig explicant la vida a desconeguts.
No passa res, Biel, la gent es mor.
Tu no fas Filosofia?
[música animada]
[noia] És el meu anell. Estava gesticulant i m'ha caigut.
Em dic Minerva.
- Biel. - Pol.
- Què estudies? - Soc argentina.
- Filosofia? - Esclar.
Tothom espera que els argentins solucionem el món.
Nosaltres també. Som de primer.
Que bé! M'he perdut les primeres classes.
- Em deixes els apunts? - Sí, esclar.
Treballo en un bar i m'han canviat els horaris per fotre.
- Sé de què va això de treballar. - [Biel] Ara tenim Ètica.
Sí, ens veiem a classe. Estic gestionant la meva beca.
Ahà.
Ai! Perdona.
Va!
- Perdona, no pots seure aquí. - Ah, no? Per què?
Es veu que l'alumna que seia aquí l'any passat es va morir
i per respecte hem de deixar-lo buit.
Vinga, home.
- M'ho han dit uns repetidors. - [Biel] Seiem aquí.
- Nois, com va? - [Biel] Ei!
Gràcies, molt amable.
[grinyols]
M'encanta el so de la decadència.
Dos mongols pel carrer i un li diu a l'altre: " ¿Dos más tres? "
i l'altre contesta: " Cuatro " i el primer: " Por el culo te la hinco ".
[rialles tímides]
[dona] Aquest acudit el vaig explicar fa 15 anys i van riure molt més.
En fa 25, es van partir de riure i em van demanar que el tornés a explicar.
Què ha passat?
La moral ha canviat.
Ara tenim molta més informació.
Als anys 80 érem uns ignorants
respecte a les persones amb síndrome de Down
i ens semblava normal dir-los subnormals o mongòlics.
La pregunta és:
ara que la moral ha canviat,
es pot fer broma sobre aquests temes?
Quins límits té l'humor?
Suposo que té a veure amb la llibertat d'expressió.
Suposa bé. I quins límits té la llibertat d'expressió?
Jo crec que s'ha de poder fer broma de tot.
[dona] D'acord.
Hi ha humoristes amb fills amb síndrome de Down que en facin broma?
[alumnes] No.
[la dona remuga]
Ens passem la vida volent ser feliços i estar tranquils
quan l'únic que hem de fer
perquè ningú ens toqui els collons amb brometes
és néixer home, blanc, ric i heterosexual.
Voleu que us presenti el meu amic Abdul? Abdul!
Pots entrar.
Aquí els tens, una colla de conformistes derrotats.
Hedonistes amb confort que venen a estudiar filosofia.
Abdul…
explica'ls, quan vas arribar a Espanya?
Arribo aquí fa dos anys.
El meu país, fatal.
Jo aquí, bé condició de treball.
Aquí, tot el dia amb escombra.
- [dona] Estàs bé a la feina? - Sí.
Tu embrutes, jo netejo.
- Molt bé. Gràcies. - De res, María.
[María] Bé…
Ja ho veieu, hi ha qui està pitjor que vosaltres.
L'Abdul viu en un continent blanc i ric,
però ell només és un negre pobre.
[murmuris]
Què passa?
Ja comencem amb el bon rotllo?
Us en aneu? Molt bé, però espereu-vos.
No, espereu-vos.
Abans, escolteu això.
Tret directament del diari.
Converses de les altes esferes de la política:
"Els hem destrossat el sistema sanitari als catalans".
Més. Un bisbe il·luminat:
"Els homosexuals van a l'infern".
I el papa de Roma:
"Avortar és com contractar un sicari per solucionar un problema".
Llegiu això i us quedeu tan tranquils,
però jo dic que l'Abdul és negre
i em voleu fuetejar al claustre, no?
Doncs que bé que us han educat!
Adeu!
Als que es queden, em dic María Bolaño.
Benvinguts a l'assignatura d'Ètica.
[Pol] La Bolaño serà la millor profe.
Allò de la llibertat d'expressió ha sigut superlatiu.
- Totalment. - "Superlatiu", m'encanta.
Parles com els argentins.
I quant temps portes aquí?
Dos anys. Estic en una habitació en un pis del Gòtic,
400 euros amb despeses.
- Hòstia, no està malament. - [Biel] Molt bé.
Veniu quan vulgueu.
El porter no funciona. Heu d'entrar al temple d'August,
cridar-me i us obriran.
- Vius al temple d'August? - Un temple?
El rebedor dona a les columnes.
Quasi millor que t'enviem un missatge.
No, ho vull a la napolitana i que tots cridin: "Minerva!".
- [Biel] Des de baix? - [Minerva] Sí.
[Oti] Què voleu?
- [Minerva] Cafè amb llet. - [Biel] I jo.
- Ens estem menjant la bandera gai. - Brutal, Àngel.
Ángel, en castellà.
De Veneçuela per al món, xaval.
Diuen que som els nous xinesos, però més guapos.
Com se t'ha acudit portar-lo el primera dia?
Als primers amics de la carrera, pastís rainbow de regal.
[Bruno] T'ho has currat. Com és que estudies tan tard?
- Ets més gran, no? - M'estàs dient gras canós?
No, però ets una mica més gran.
- Quants anys tens? - Quants me'n poses?
Trenta…
- Vint-i-vuit? - Bingo!
[Bruno] Oh, yeah!
Ei, Pol. A veure si ens veiem aviat i ens expliquem el primer dia d'uni.
Jo bé, he conegut penya guai.
Si vols podríem anar a la platja a fer un banyet.
- Un petó. - Això!
Qui és aquest Pol?
[Bruno] Un amic.
Molt bé, molt bé.
[Bruno] Podríem anar a la platja a fer un banyet.
Un petó.
- [Minerva] No fotis! - Què? Com?
- El pròxim dia desapareix el gat. - [tots] No!
- [noi] Que vagi bé. - [tots] Adeu.
- Molt fort. - [Oti] Sí.
[Biel] No ho entenc.
M'acabo la birra i marxo.
Perdona, no pots seure. Està reservada per a un professor que va morir.
- Hòstia, t'has emprenyat? - [Pol] No.
Simplement no entenc el teu sentit de l'humor, massa elevat.
- Si tens pinta d'intel·ligent. - [Minerva] Dos catalans barallant-se.
Inconcebible.
- Va, no et piquis. - Bé, li posem nom al gat?
Va, sí.
- Sartre. - Una miqueta pendant, no?
- Sí, i què? - [Oti] M'agrada, Sartre.
[Biel i Minerva] Sartre.
- Adeu. - [noies] Adeu.
- Adeu. - Adeu.
Bé, Pol,
Oti, Minerva,
- Biel… Com es diu aquell d'allà? - Rai.
Rai.
Fem un grup d'estudi? Us molaria?
- [Oti] Per mi sí. - Guai, vinga.
- Collons! - Què passa?
Aquell s'ha endut la meva cartera.
- Què dius? - Hòstia!
[música frenètica]
[home] Ai, senyor. Ai, sí!
[gemecs]
Ai, que bé! Ai, senyor.
M'encanta que et posis marrana.
[timbre]
- [home] Espera visita? - Encara no. Ves.
Henry! No m'agrada que m'interrompin quan estic pintant. Marxa.
[brunzit]
[timbre]
- [Henry] Sí? - Hola. El Rai viu aquí?
- Sí. Qui el busca? - Soc el Pol, un col·lega.
[Henry] Passi.
Esperi's aquí.
Rai!
[música romàntica]
[dona] Henry, qui és?
El Pol, un company del Rai.
No em sona.
Soc un company de la Facultat de Filosofia.
Filosofia?
Tu què fots aquí?
- [dona] Filosofia? - Que sí, coi.
- [Rai] Què? - [Pol] T'has confós de cartera.
Hòstia.
Vine.
- La barana! - [Rai] No la toquis.
[música romàntica]
- [Rai] No t'espantis. - No, si no…
[música romàntica]
[Pol] Quina mansió!
- No et deus ni trobar amb tons pares. - Amb mon pare segur que no. És mort.
- Et banyes o què? - No, passo.
- No he vingut a divertir-me, jo curro. - D'acord.
D'acord, adeu.
Adeu.
Acompanyi'm, sisplau.
Per aquí.
[cridant] Minerva!
Xit! Quin ensurt!
[Minerva] Oti, que bé! Espera't.
Fes la volta a l'edifici, número 41.
- Hola! - Quina sorpresa! Hola.
Tenia ganes de veure el teu temple romà.
Endavant.
- Que guai, tia! - Benvinguda.
- T'agrada? - Sí.
De vegades em poso a llegir a la finestra i miro les columnes.
[Oti] Que xulo!
És l'Amy, l'americana.
- Aquesta setmana li toca netejar. - [Oti] Hola.
Hi!
- Amy O'Connor. - Jo em dic Oti.
- D'on ets? - D'Eugene, Oregon,
damunt de Califòrnia.
Hi ha moltes gallines, lesbianes… És molt bonic.
- Que guai! M'encantaria anar-hi. - Cool!
- Nice to meet you . - Sí.
- I'll see you. - D'acord.
- Que simpàtica, no? - Sí, molt, però va votar Trump.
[so de piano]
Que guai, tia!
- Sempre amb la pressió d'Amèrica damunt. - [l'Oti riu]
[Minerva] Étienne, Oti.
- Oti. - [Oti] Hola.
Encantat.
- [Oti] Bonjour . - Bienvenue .
[l'Oti riu]
Vinga, anem.
M'encanta el teu pis.
- És tan multicultural! - Aquesta és la meva habitació.
Guau!
[Minerva] Hi vivia un japonès,
però se'n va anar perquè no aguantava l'Amy.
Jo només conec catalans.
Soc d'un poble, Sant Esteve de Palautordera.
Brindem! Per la universitat.
[Oti] Sí.
I el Pol?
- T'agrada? - Sí.
- M'agrada més l'esbojarrat. - El Biel?
No, el Rai.
Bé, sí, també és molt guapo.
- L'important és que som un petit grup. - Sí.
- Salut. - Salut.
No, no m'han quedat bé, massa mantega.
[dona 1] No, són els millors vanilla cupcakes que he tastat.
Sí, i no et preocupis, la mantega els dona un toc.
Que no, que no, fatal!
Esther, no t'agrada res del que fas.
- Pam! - Deixa-les, són germanes.
No, de veritat, t'he d'agrair que em facis tanta companyia.
Sí, des que va morir el Braulio no t'ha deixat sola. Eh, nena?
- Sis mesos aquí, donant-ho tot. - [dona 2] Va ser molt sobtat.
Semblava impossible però no: infart i adeu. Quina vida!
- I podria passar-li al meu marit… - Ja t'agradaria.
[dona 2] No estem tan malament.
[dona 3] No sigueu tan perverses.
No, la veritat és que m'has ajudat molt.
Hauries de tornar al club de tenis. Hi faríem uns dobles.
- [Rai] Hola. - [Esther] Rai!
En vols un? Els he fet jo.
No, no, merci.
[dona 2] Saps posar rentadores?
- [Esther] No hi ha el Henry? - Li deixo la roba.
Sabeu què ha fet el Rai?
Ha abandonat direcció d'empreses, així, sense avisar. M'encanta.
Què dius? Un any sabàtic?
No.
- Més interessant. - Te'n vas a fer de missioner?
[totes riuen]
[dona 3] Per aquí va la cosa. S'ha posat a estudiar filosofia.
- [totes] Oh! - [Esther] Què?
- Perds els cursos de l'ESADE? - Un ambient massa pijo per a mi.
[dona 3] Ha trobat on vomitar el seu existencialisme.
La posa de "soc diferent als altres
i baixo al centre de Barcelona a estudiar l'ésser humà".
- [dona 2] No siguis tan dura. - No t'hi posis, Susana.
El que deia, massa mantega. Vaig al lavabo.
- És veritat que hauria de tornar al club. - Sí.
[música clàssica]
[gemecs]
Em va fer molta il·lusió que em diguessis que et feies palles pensant en mi.
Si seguim així, al final ma mare ho sabrà.
De pressa!
- [dona] Perdona. - Digues.
[dona] Tinc la plaça més estreta. Em pots indicar?
Sí, cap problema.
[Pol] Compte, la columna.
D'acord. Recte, cap a mi,
Compte, a poc a poc.
D'acord, d'acord. [xiula] Stop!
- Tampoc era tan estreta. - És que porto cinc hores conduint.
Hi ha algun lloc tranquil aquí per descansar una miqueta?
Descansar? Un bar?
[reggaeton]
[María] Les persones guapes son
reclams de les empreses per vendre els seus productes.
És ètic discriminar els lletjos per guanyar diners?
[Biel] No està bé utilitzar el físic per vendre.
Per què no? Si pots vendre més.
[Biel] Però el que ha d'importar és el producte que vens.
Això no li importa a ningú. A l'empresari li importa vendre.
[Minerva] Posen un paio quadrat al volant d'un cotxe i venen més.
Qui anunciaria un xampú amb una noia lletja?
[María] Quan vostè munti una empresa, l'anunciarà amb una persona guapa, no?
Vull guanyar-me la vida.
[María] I si l'han d'operar del cor? Li importarà si el doctor és lleig?
No, esclar.
Seria ètic que un hospital seleccionés el personal segons el seu atractiu?
No, haurien de tenir en compte les seves capacitats.
És injust que es contracti abans una persona guapa.
Bé, el concepte de justícia. Per fi ha aparegut.
La justícia és tractar tothom igual.
Jo podria fer de model. Els texans em queden molt bé.
És una rialla discrepant o beneita?
- No… - [María] Creu en la justícia
i riu que el meu cul anunciï pantalons?
- A veure, no me'n ric. - Tots somiem.
Jo somiava ser catedràtica d'aquesta universitat.
Potser vostè també, però acaba venent pantalons.
Ja la tens!
[María] Lletjos del món, som molts més.
Per què no iniciem la revolució dels lletjos?
Vinga, silenci!
Silenci!
Sòcrates era lletgíssim
i a l'antiga Grècia la bellesa es valorava molt.
La setmana vinent m'entregaran un treball de reflexió personal
sobre el concepte de bellesa titulat…
"Com pot ser que Sòcrates tingués tant d'èxit entre els jovenets?".
[María] Vuitanta-set.
- Vuitanta-tres. - Et toca pagar a tu, nena.
Però quan era alumna teva, tenies més gent.
Fa 15 anys d'això.
Llavors era guapa i venien a veure'm. Ara, només a escoltar-me.
Segur que hi ha un guapo que et posa nerviosa.
[María] No suporto els guaperes.
Venen al món amb un braçalet de tot inclòs.
Jo, només una consumició,
i ells viuen en un etern happy hour , com tu.
Quan et poses cínica estàs divertida,
però insuportable.
Només em limito a sublimar aquesta mancança amb èxit a la feina.
Els alumnes em miren i pensen: "Que bona que és!".
A mi m'agradaria que pensessin: "Que bona que està!".
[clecs]
[María] Laura.
Mira, ja està.
- Treu l'altre de la bossa, vinga. - Collons!
No reneguis davant d'aquests honorables rectors.
- Estan tots morts? - Esclar. No veus les cares que fan?
Algun dia et pintaran un retrat?
Ja m'agradaria, però no seré la primera rectora d'aquesta universitat.
Almenys pots trepitjar la catifa vermella.
Això sí. És que l'han posat per a mi.
[Alfonso] Escolta, fa uns dies que em ronda una cosa pel cap.
- Ja saps que els pisos estan molt cars. - Sí, ja.
Doncs, res,
que ens hauríem de plantejar traslladar-nos a casa de la Glòria.
Com?
[Alfonso] Ho hem estat parlant i, si estem bé junts,
per què viure separats? És una ximpleria.
Només fa cinc mesos que us coneixeu.
I què? Però estem contents, estem bé…
- Fa un any m'ho diuen i no m'ho crec. - Si a mi ja m'agrada,
però que no tens 25 anys.
L'Óscar i l'Oksana, bé, però tu…
Li estic demanant permís per fer la meva vida
a un mamarratxo com tu? Soc imbècil.
Jo em vaig posar en la teva relació?
- No. - Doncs que quedi clar:
ens n'anem a viure amb la Glòria i punt.
Molt bé, doncs aquí et quedes.
Gamarús.
[dona] No m'has explicat res del teu capritxet de la filosofia.
Em servirà per entendre la impostura d'aquesta casa.
[dona] Com la de canviar de carrera quan gairebé la tenies acabada, no?
Una altra sortida de to de les teves.
Només perquè al papa no li hauria agradat.
No tinc records amb aquell home. No s'ho devia currar.
[dona] Ho hauria pogut fer millor. T'has plantejat si vas ser un bon fill?
La mare que us va parir.
Aquesta família no té remei, coi.
Rai, no t'adones que ets insuportable?
M'he passat la vida aguantant excentricitats.
L'escola queixant-se de la teva actitud, les tonteries.
Et queixes de la família,
però amb la targeta de crèdit als 18
- estaves encantat. - Sí.
[dona] Deixa de criticar i mira't.
- Deixa els morts. - [Rai] Ni un mèrit li dono al papa.
Ni un.
Bé, sí, un sí.
Que es morís.
Mecàgon la mare que et va parir.
- Ets un maleducat. - Així m'agrada. Crida, crida.
- Amb ell, tothom callava. - Necessites un psiquiatra.
Ho dius amenaçant el teu fill amb el colador? És l'hòstia.
Mira, ara tens una excusa per anar a la perruqueria.
Vine! Nen mimat!
Per què no et tires i t'ofegues amb ells?
Menges millor que mes filles.
Puto gos.
Tot bé, patró?
- [Bruno] La Glòria em cau bé. - I a mi, però i si se separen?
Acabarem al carrer?
Prefereixes venir a casa meva?
Estic fins als collons de ma avia. Entenc que estigui depre,
però és molt pesada.
La feina què tal?
- Em vaig embolicar amb una clienta. - De debò?
Collons, ara entenc per què trigues tant a respondre.
Quina edat tenia?
Trenta… No, no, més, més.
- Arriba el cap i et fot fora. - Ni el conec.
No podia dir que no. Estava massa bona.
- En vols? - No.
Què fas?
És un ritual.
Celebrem l'arribada al món universitari.
Pol…
Saps que el que et passa té un nom?
- Què? - Això d'enrotllar-te amb tios i amb ties.
Bruno…
Bisexualitat.
He vingut com a amic.
D'acord .
Si la filosofia és fer-se preguntes…
per què no et qüestiones tu mateix?
- T'ho he dit mil cops, no vull etiquetes. - D'acord.
Però que sàpigues que tu i jo estem predestinats. Et fa gràcia?
[Pol] Deixa't estar de destí.
Estem a l'uni. Tu fas Història i jo Filo.
Tinc ganes d'aprendre coses, de conèixer gent,
d'aprovar exàmens, que em donin la puta beca
i acabar sent un Merlí.
Això ho tinc clar.
Vull ser com la persona que més ens ha marcat.
Què fas?
- No em penso banyar. - Tu vens ara.
- Que no. - I tant que sí!
[música clàssica]
Som-hi!
Que bo estàs, cabró.
Et menjaria la boca i follaria amb tu.
Ja et vaig pillant, Rubio,
Que si ara un tio,
que si ara una tia.
Que sàpigues que al final…
tots el camins porten a Bruno Bergeron.
Vine aquí!