- De quin color és aquesta carpeta? - Verda.
Verda. Si algun alumne arriba tard, com acostuma a passar,
li preguntaré el color de la carpeta i vostès diran vermell.
- Entesos? - Sí.
Hola.
Tard, però passi.
Bé, seguim.
En filosofia hi ha corrents, com el positivisme,
que no admeten cap realitat que no siguin els fets.
Filòsofs com
August Comte consideren
que hi ha coses que són evidents i no admeten discrepància.
Com per exemple…
el color d'aquesta carpeta.
- Vostè, de quin color és aquesta carpeta? - Vermella.
- I vostè? - Vermella.
De quin color és? Vostè, la noia del cabell curt.
- Vostè? - Vermella.
- Vermell. - Vermella.
- I vostè?
Silenci.
A veure, puc continuar?
Està clar que la carpeta és verda,
i han sigut testimonis directes
de la debilitat de l'ésser humà sotmès a pressió ambiental,
fins i tot pel que fa a la percepció física.
Bé, però jo m'he adonat que era un joc.
- Em semblava estrany. És verda. - Com que tots deien vermell, vostè també.
- Perquè… - Segons Nietzsche, el món
pot dividir-se entre dos tipus de persones:
les que segueixen els seus desitjos
i les que segueixen el desig dels altres.
Les primeres són fortes
i no es deixen governar per ningú,
i les segones són dèbils
i es limiten a fer el que diuen i fan els altres.
No es preocupi.
Això és el pa de cada dia. Som molt submisos
i acabem admetent les idees de la majoria.
A Alemanya,
la gent va ser capaç de creure's el que repetia la propaganda nazi.
Ja ho deia Kant amb tota la seva amargor:
"L'ésser humà és l'únic animal que necessita un amo per viure".
És molt petita.
Perdoni, senyora Bolaño.
- Què vol vostè ara? - Que em doni un minut.
Està justificat després de l'espectacle.
Perdoni?
Crec que em té mania. No hi era i ha pensat:
"Si fa tard, el caço amb el truc".
Caçar?
Em desconcerta, senyor Rubio,
i això que sembla espavilat.
- El noto bloquejat. - Em desbloqueja de puta mare.
No li sembla una mica humiliant exposar-me davant de tots?
- A veure, vostè què hi fot aquí? - Què hi faig aquí? De què?
Ja passa amb alguns.
Em semblen intel·ligents i després la veritat em bufeteja.
A sobre, m'insulta.
- Insultar? - Em diu tonto, però no soc imbècil.
Volia que pensessin que és la millor. Perfecte.
Si segueix humiliant el personal, es quedarà sola.
Suposo que li és igual. Hi deu estar acostumada.
- Henry, deixa això. - Robar?
- Puja'l. - Ni el toquis.
Només és un home amb una espasa al cap.
- Ves a passejar el gos! - Calla!
- Ves-hi tu! - Estic cansada de discutir.
Jo em quedo aquí. No passa res!
- Va, papa. - El que faltava.
Al final m'hauré d'enfadar.
Jo també marxo. Aquí et quedes.
- Deixaràs que hi vagi sola? - Escolta,
que jo no hi entenc en música clàssica.
Que jo era torner. Jo sé de futbol.
No em posis en lloc així, elevat i finolis.
Ja hi som.
Qui diu que sigui menys un torner que un pianista?
- Et fot que ella treballi i tu no. - Doncs sí.
Digues què aporto jo a la relació.
Home, cobres un pensió, no? Aportes diners.
Ja, però estic tot el dia aquí, fregant, netejant,
per no acabar com sempre, tirat davant de la tele com un inútil.
Deixa't de complexos de classe obrera,
que ens recordes a tots que som pobres.
Ja hi tornem?
Tinc dret a queixar-me de no tenir diners.
I jo. M'ho has contagiat.
Veig un ric i em cago en tot.
No suporto veure les seves comoditats i m'encanta veure'ls patir.
No sé si em fa pitjor persona, però soc més feliç.
- Ei! Mireu qui m'he trobat a baix. - Ei!
- Què tal? - Com estàs?
Molt bé.
- Quin lloc tan xulo. - T'agrada? L'he adornat amb l'Etienne.
- Què tal? - És de puta mare. És divertit,
francès, pianista…
- Ho té tot, no? - Sí.
Amy, et presento el Pol.
- No entens el que he dit. - No, clar.
I said : "Les armes, als Estats Units, són un dret".
Sou els amos del món i us mateu. Hi ha hagut matances en instituts.
I diuen que la solució és armar els professors.
Pol, escolta, la pregunta és:
per què no teniu armes?
No està malament la pregunta, penseu-ho.
Pol, imagina que dius amb els fills al camp.
Com defenses la família si entren lladres?
Però els lladres no esperen.
- A veure. - Tenim els culs que mereixem?
- Toca. - M'encanta.
- Sí? - Hola, Laura, carinyo.
Mama, estic entrant al teatre.
I el papa?
Està arribant.
Bé, doncs
ja em diràs què tal, que m'encanta el teatre.
Doncs…
no hi anem mai.
Miraré la cartellera.
Jo soc a casa.
Estic sopant els tortel·lini que tant t'agraden.
Guarda-me'n.
Fet.
Bé, carinyo, cuida't.
Demà m'expliques si t'ha agradat.
D'acord, adeu.
Adeu.
Mecàgon la llet divina.
Tenen sentit del ritme.
Estudies música, no?
Sí.
Jo t'envejo, Pol. No sé badallar.
És com si el meu cos pogués estar sempre despert.
- Que fill de puta. Tanca la boca. - No, Minerva, deixa'l.
- Una altra vegada? Burro. - No, encara n'hi ha més.
Veus aquelles bombetes de colors? T'hi enrotllaré a veure si t'electrocutes.
Para, per favor.
Em caus molt bé, però no vull res amb tu.
Home, el franceset.
Està contenta l'Oti, eh?
- Pol. - Joder, papa. Quin ensurt!
No, que no podia dormir.
La Glòria encara no ha tornat.
Haver sortit amb ella.
D'acord. Ho accepto. M'he equivocat.
L'hauria d'haver acompanyat.
Es que jo…
potser sempre em queixo de tot,
però mai he sigut una persona amb sort.
- Què? - Estàs enamorat de la Glòria?
- Et vaig dir que sí. - I ella?
Això és tenir bona o mala sort?
Un a zero.
Un a zero de què?
Esclar, no som lladres.
No m'ho crec, per favor.
Treballava de torner en una fàbrica,
m'agradaria rebre una carta del Ministeri que digui: "Volem follar amb tu".
- T'ha faltat cantar "La Marsellesa". - No, ja la vaig cantar ahir.
Què?
Res, que no exageris. No he dit res tan brillant.
És bona idea bonificar els ciutadans exemplars.
- No, Oti? - Sí.
- Em demaneu el carnet d'estudiant? - Esclar.
Vaig a reclamar la resposta de la beca.
- T'acompanyo? - No cal. Fins demà.
Vaig a una exposició amb el Rai que organitza sa mare.
- Que bé. - Gràcies.
No llogarem el pis.
És molt lluminós de dia, però de nit és molt sorollós.
- No cal tanta rialleta. No soc tonta. - Ai, Susana, no t'enfadis.
Potser els bessons de l'entrada.
No, compra un quadre. Tens les parets molt avorrides.
- Hola. - Què tal?
- Ets italiana? - Argentina.
- Que maco! - Choripán ?
- Calla, que et sentirà. - Calla tu, collons.
- Em sento una mica fora de lloc. - I jo, no et pensis.
He vingut per ma mare.
No teniu gaire bona relació.
Volia un joc de construcció
i em vaig trobar una casa de fusta al jardí.
Només em volia passar hores construint la meva joguina, com el altres nens rics.
A veure si ho he entès. Si certifiquen que el quadre és del pintor, val més.
- Ahà. - Llavors?
No, millor que no. Si no paro, no dormo.
Tinc el cap partit en dos, entre aquí i allí,
i la beca no arriba.
Segur que te la donaran, la beca.
I, amb el que guanyis, estalvies i vas a veure la família.
Qui et penses que ets, nen ric?
Em portes aquí, m'ensenyes el teu món,
em recordes que els meus problemes se solucionen amb diners…
- No volia que… - Em molesta la teva frivolitat.
No tens ni idea de com és viure lluny.
No sé si et falta empatia o intel·ligència. El Pol és més llest.
El teu problema és no haver tingut un Lego? Compra-te'n un.
Ah, i què faràs?
Ben fet.
- Això creus? - I tant.
Els meus estan calladets escoltant la classe magistral de la catedràtica.
Aquí em refugio del degà.
Això sí,
un glopet i prou.
Aquesta ampolla té mesos.
Només tinc un got.
És el que passa quan una toca els nassos a la gent, que acaba sola.
- No volia ofendre-la. - No es preocupi, no ho va aconseguir.
Parlem clar, senyor Rubio.
Importa que les coses siguin verdes o vermelles?
- A mi sí. - Però, a veure,
tant li preocupa formar part de la mola?
Un banc de peixos, els que es mouen tots alhora.
Si el dofí ve per la dreta, se'n va per l'esquerra amb els sorells.
- No passa res, és supervivència. - Ja.
En l'exercici de les carpetes, la seva ment va tenir un ús filosòfic,
una mena d'ofrena a la investigació.
- Se'n riu de mi? - No me'n ric dels meus millors alumnes.
El seu exercici sobre la bellesa, tot i les faltes,
era bo.
- Com de bo? - Un vuit.
Un nou. El que li vaig dir de llegir anava de debò.
- Llegiré. - Bé.
- Marxi. - La pròxima vegada que faci un experiment
no faci servir la meva ment.
Com vulgui. Però, d'aquí un temps,
si no li faig cas, em suplicarà que l'utilitzi.
És que vostè em recorda algú.
- Un professor. - És bo?
Era el millor.
Pels millors professors.
Subtítols: Maria Romero Soronellas