- [María] Com és la carpeta? - [alumnes] Verda.
Verda. Si algun alumne arriba tard, com acostuma a passar,
els preguntaré el color de la carpeta i vostès diran vermell.
- Entesos? - [alumnes] Sí.
[Pol] Hola.
[María] Passi.
Bé, seguim.
En filosofia hi ha corrents, com el positivisme,
que no admeten cap realitat que no siguin els fets.
Filòsofs com
August Comte consideren
que hi ha coses que són evidents i no admeten discrepància.
Com per exemple…
el color d'aquesta carpeta.
- Vostè, de quin color és aquesta carpeta? - Vermella.
- I vostè? - Vermella.
[María] De quin color és? Vostè, la noia del cabell curt.
Vermell.
- [María] Vostè? - Vermella.
- Vermell. - Vermella.
- [alumne 1] Vermell. - [alumna] Vermella.
- [alumne 2] Vermella. - I vostè?
Vermella.
[rialles]
[música barroca]
EL CARDUMEN
[María] Silenci.
A veure, puc continuar?
Està clar que la carpeta és verda,
i han sigut testimonis directes
de la debilitat de l'ésser humà sotmès a pressió ambiental,
fins i tot pel que fa a la percepció física.
Bé, però jo m'he adonat que era un joc.
- Em semblava estrany. És verda. - Com que tots deien vermell, vostè també.
- Perquè… - Segons Nietzsche, el món…
[riu]
…pot dividir-se entre dos tipus de persones:
les que segueixen els seus desitjos
i les que segueixen el desig dels altres.
Les primeres són fortes
i no es deixen governar per ningú,
i les segones són dèbils
i es limiten a fer el que diuen i fan els altres.
No es preocupi.
Això és el pa de cada dia. Som molt submisos
i acabem admetent les idees de la majoria.
A Alemanya,
la gent va ser capaç de creure's el que repetia la propaganda nazi.
Ja ho deia Kant amb tota la seva amargor:
"L'ésser humà és l'únic animal que necessita un amo per viure".
[Oti] Heu vist el campus virtual?
La classe de Cultura avui és a la 110.
[Minera] És molt petita.
- [Biel] Anem tirant o no trobarem lloc. - Esmorzem, ens relaxem i anem.
Bé, tenia ganes de seure amb els meus companys
que foten punyalades a l'esquena.
- No estàs enfadat? - Jo? Què va!
Em sembla boníssim. La Bolaño és la bomba.
Expliqueu-m'ho una mica.
Ella us ha dit que jo arribaria tard?
No, que si algú arribés tard
ens preguntaria el color i que responguéssim vermell.
Si t'hi pares a pensar és boníssim.
- Té un puntet cruel. - No ho diràs per mi.
[Biel] Doncs vaig tirant, que sinó no hi haurà lloc i no…
Guarda'n per tots.
- Hi ha classe a la 110? - No sé.
Oti!
- Com us agrada jugar, eh? - A la Bolaño més.
[home parla hebreu]
I ara tothom ho repetiu amb mi.
- Olam - Olam
- shel Shalom - shel Shalom
- shalva - shalva
- legol… - legol…
- …am. - …am.
Una vegada més.
[Rai] No pots estar tan tranquil desprès de la mala passada de la Bolaño.
Sí, pesat. Em veus molt nerviós?
No, però primer no et va corregir el treball, ara això.
Què li passa?
Els genis estan pirats.
I per què li has seguit el joc? M'ha fotut.
Em podries haver avisat. Perquè tu primer vas d'amic,
però desprès, placa!
[Rai] No et piquis.
Fem una birra aquesta nit, així desconnectem.
- D'acord. On quedem? - Al pis de la Minerva.
Hem parlat fa una estona. Té un terrat molt guapo.
Ja us diré, estic pendent d'uns horaris del curro .
Tio! Què fots treballant en una merda de pàrquing?
- Fes com la Minerva, deixa la feina. - Tira.
[Pol] Perdoni, Sra. Bolaño.
- [María] Què vol ara? - Que em doni un minut.
Està justificat després de l'espectacle.
[María] Perdoni?
Crec que em té mania. No hi era i ha pensat:
"Si fa tard, el caço amb el truc".
Caçar?
Em desconcerta, senyor Rubio,
i això que sembla espavilat.
- El noto bloquejat. - Em desbloqueja de puta mare.
No li sembla una mica humiliant exposar-me davant de tots?
- A veure, vostè què hi fot aquí? - Què hi faig aquí? De què?
Ja passa amb alguns.
Em semblen intel·ligents i després la veritat em bufeteja.
A sobre, m'insulta.
- Insultar? - Em diu tonto, però no soc imbècil.
Volia que pensessin que és la millor. Perfecte.
Si segueix humiliant el personal, es quedarà sola.
Suposo que li és igual. Hi deu estar acostumada.
[música malenconiosa]
- [Esther] Hola, Rai. - Ei.
Què tal?
Com vas, Schopenhauer?
No hi hem arribat.
- També sé una mica de filosofia. - Ja m'ho penso, ja.
Ta mare és al jardí.
Distreta, llegint.
[melodia de xilòfon]
[Rai] On és el Sant Pere?
Mama.
És veritat? Em robes el quadre?
- Henry, deixa això. - [Vicky] Robar?
Tu parles de robatori?
Els hi vas robar als avis, que estaven a Calella.
[Rai] El vaig salvar.
El papa l'hauria venut per quatre duros.
Estàs justificant entrar a ca els avis a robar?
- Puja'l. - Ni el toquis.
Ens podem calmar?
[Vicky] A la casa de subhastes de Madrid hi anirà un italià expert en barroc.
La Júlia vol que certifiqui si es pot atribuir a Claudio Coello.
No sé si saps qui es.
Dues cosetes:
a la Júlia que li donin pel cul. Sí, que l'hi donin.
- Segona, li envieu una foto i a la merda. - A la merda…
Això és el que t'ensenyen?
- Necessites un psicòleg! - [Esther] Podeu callar?
Victòria, és atribuïble al Coello.
S'assembla molt al Santo Domingo del museu de Budapest.
No sé si ens cal l'italià.
Només és un home amb una espasa al cap.
- Ves a passejar el gos! - Calla!
No sé d'on treus aquest interès. Ni t'acostes a la casa de subhastes.
Que se'l quedi.
I tu vens demà a la inauguració de l'exposició.
Així demostres interès per la seva feina.
I no m'agrada que li parlis així.
Vindràs, eh, Rai?
Vindré.
[melodia de xilòfon]
- [Pol] Fins demà. - Adeu.
[Alfonso] Que no, Glòria, que jo no entenc de música clàssica i aquestes coses.
- Ves-hi tu! - [Glòria] Estic cansada de discutir.
[Alfonso] Jo em quedo aquí. No passa res!
Disfruta del concert, dona.
- Que guapa estàs! - Gràcies. Almenys tu m'ho dius.
Què és el primer que t'he dit? Que estaves guapa.
No em vol acompanyar al concert.
- Papa! - El que faltava.
Al final m'hauré d'enfadar.
Aviam si el calmes, que no puc i es fa tard.
Jo també marxo. Aquí et quedes.
- Deixaràs que hi vagi sola? - Escolta,
que jo no hi entenc en música clàssica.
Que jo era torner. Jo sé de futbol.
No em posis en un lloc així, elevat i finolis.
Ja hi som.
Qui diu que sigui menys un torner que un pianista?
- Et fot que ella treballi i tu no. - Doncs sí.
Digues què aporto jo a la relació.
Home, cobres un pensió, no? Aportes diners.
Ja, però estic tot el dia aquí, fregant, netejant,
per no acabar com sempre, tirat davant de la tele com un inútil.
Deixa't de complexos de classe obrera,
que ens recordes a tots que som pobres.
Ja hi tornem?
Tinc dret a queixar-me de no tenir diners.
I jo. M'ho has contagiat.
Veig un ric i em cago en tot.
No suporto veure les seves comoditats i m'encanta veure'ls patir.
No sé si em fa pitjor persona, però soc més feliç.
[música disco]
[Oti] …com tota la vida.
- [Biel] Mireu qui m'he trobat. - [Minerva] Ei!
- [Pol] Què tal? - Com va?
Molt bé.
- [Pol] Quin lloc tan xulo. - T'agrada? L'he adornat amb l'Étienne.
- Hola. - Étienne, Pol.
- Què tal? - És de puta mare. És divertit,
francès, pianista…
- Ho té tot, no? - Sí.
[Pol] El Rai amb qui parla?
És l'Amy. Vine, l'has de conèixer.
- Amy, et presento el Pol. - [Amy] Hi.
- [Pol] Hola. - Bones.
Amy O'Connor. I'm from Eugene, Oregon.
- Té una pistola sota el coixí. - [Amy] Oh my God!
- No entens el que he dit. - No, esclar.
I said : "Les armes, als Estats Units, són un dret".
- Like a tradition. - Esclar, com Halloween, ¿no?
It's not the same, but you don't understand…
[Minerva] Sou els amos del món i us mateu. Hi ha hagut matances en instituts.
I diuen que la solució és armar els professors.
Pol, escolta, la pregunta és:
per què no teniu armes?
- Guau! Esclar, és que… - [Pol] Un moment!
No està malament la pregunta, penseu-hi.
Pol, imagina que vius amb els fills al camp.
Com defenses la família si entren lladres?
You call the police and wait.
Però els lladres no esperen.
I'm sorry for your family, but they're all dead.
El meu pare té una escopeta.
- Si t'entren a robar… - A mi no em robarien gaire cosa.
- La família mereix que matis per ells? - Prou.
Tinc el debat definitiu.
- A veure. - Tenim els culs que mereixem?
Jo sí.
- Toca. - OK.
- [Rai] Toca. - [Oti] M'encanta.
[Rai] Tinc bon cul?
- És maco, no? - [Oti] Home, sí.
- [Laura] Sí? - Hola, Laura, carinyo.
Mama, estic entrant al teatre.
I el papa?
[Laura] Està arribant.
Bé, doncs…
ja em diràs què tal, que m'encanta el teatre.
- Doncs… no hi anem mai. - [María] Miraré la cartellera.
Jo soc a casa.
Estic sopant els tortel·lini que tant t'agraden.
[Laura] Guarda-me'n.
Fet.
Bé, carinyo, cuida't.
Demà m'expliques si t'ha agradat.
[Laura] D'acord, adeu.
Adeu.
Mecàgon la llet divina.
[sona "Petita salvatge" de Xavi Alías]
[Étienne] Tenen ritme.
Estudies música, no?
Sí.
Collons, Pol, ja badalles?
Així millor que no vinguis. Queda't a casa.
Jo t'envejo, Pol. No sé badallar.
És com si el meu cos pogués estar sempre despert.
- El teu majordom t'espera aquí baix? - Què dius? He vingut sol.
Tu? Has agafat el metro?
No t'amarguis, siguis feliç. Gasta en un xofer.
Ets dels que pensen que diners és felicitat, oi?
[Pol] No ho sé.
Què en penses?
Penso que…
que soc l'únic de Filosofia que no pateix per si té sortida.
- [Minerva] Que fill de puta. Calla. - No, Minerva, deixa'l.
Digues, què?
Pol, és molt senzill.
Hi ha coses a la meva vida que no funcionen, però…
estic tan relaxat!
- [Minerva] Una altra vegada? Burro. - No, encara n'hi ha més.
Quan tinguem 40 anys,
tu n'aparentaràs 50.
Jo, 35.
[Minerva] Veus les bombetes de colors? T'hi enrotllaré a veure si t'electrocutes.
Quines bombetes? Les verdes o les vermelles?
- M'ajudes, Pol? És que ara no… - Tu qui eres fa un any?
Eh? Digues.
Amb qui estaves? Qui t'aguantava? No tenies amics pijos ?
Sí.
Em van caducar.
I què fas aquí? Buscar entre els pobre?
Per què et rebaixes? Ens necessites? No, impossible.
Ara podries estar a casa, sense estrès, envellint lentament amb la família.
[Oti] Ei, Pol! No fotis que te'n vas.
- Sí. - [Oti] No. Va, queda't.
Que li he robat una cervesa a l'americana.
A veure si tenim sort i no ens engega un tret.
Visca Mississipí!
Tio,
avui a la classe, quan la Bolaño ha fet l'exercici de les carpetes,
t'hauria abraçat.
Mira, així.
D'acord.
No, Oti, va.
Para, per favor.
Em caus molt bé, però no vull res amb tu.
És que em penso que la cervesa de l'Amy puja massa.
No passa res.
Podries pujar, que et toqui l'aire.
No, millor me'n vaig a casa.
Té.
[cadència de piano conclusiva]
Fin de l'histoire d'amour.
Home, el franceset.
Està contenta l'Oti, eh?
Pas étonnant qu'on te drague. Tu es vraiment canon.
Perdona, je ne comprends pas français.
Que Oti vol tocar tu cuerpo como si fos un piano.
Jo l'entenc.
[música suau de piano]
[cop de porta]
- Els catalans som molt discrets. - En política no.
[la música s'intensifica]
Arnau.
Què tal la festa?
Bé.
Ah, ha trucat l'Oriol.
No li diguis Oriol. És el meu pare.
Ha preguntat si pugem diumenge.
- Volen muntar una barbacoa. - Que pesats! No hi vull anar.
Em fa molt pal el meu pare i els seus monòlegs sobre futbol.
Has begut, eh?
Una mica.
Doncs a mi em molaria pujar a Sant Esteve, així veiem la gent.
Collons, que pesat! Ves-hi tu!
Jo em quedo aquí.
És que he descobert
que soc cosmopolita.
Es confirma. Has begut.
Anem a dormir.
No, dorms tu aquí. Jo vull dormir ben ampla al llit.
Estirar-me així, en creu, i desfer la creu quan em doni la gana.
I em deixaràs aquí sol?
Em posa que et surtin canes.
- Ah, sí? - [Oti] Hm.
- [Alfonso] Pol. - Collons, papa. Quin ensurt!
No, que no podia dormir.
La Glòria encara no ha tornat.
Haver sortit amb ella.
D'acord. Ho accepto. M'he equivocat.
L'hauria d'haver acompanyat.
Es que jo…
potser sempre em queixo de tot,
però mai he sigut una persona amb sort.
- Què? - Estàs enamorat de la Glòria?
- Et vaig dir que sí. - I ella?
Això és tenir bona o mala sort?
[música rítmica]
[la música s'intensifica]
No pots seure aquí.
Es veu que va morir una senyora de 80 anys que venia de oient i no…
Pol.
Vols saber què feia fa un any?
Fa justament un any,
vaig saber que mon pare va enganyar mon avi per robar-li l'empresa
i em va afectar molt
perquè em vaig adonar que m'assemblo al meu pare.
I sí, reconec que a vegades,
puc fer una mica de rabieta.
Bastanta rabieta.
Molta.
Un a zero.
Un a zero de què?
T'acabo d'explicar una cosa personal que per a mi no es gaire agradable.
Tu?
Tens algun punt feble que vulguis explicar-me?
[veus de fons]
[Sílvia] Segons Aristòtil, les millors flautes eren
per als millors flautistes.
Era una manera de recompensar-los per la seva virtut musical.
Podríem pensar que hauria de ser així en política, que els més exemplars
accedissin als càrrecs polítics de més responsabilitat.
Ell i Plató ho tenien molt clar:
el polític ha de ser decent, perquè un indecent
destrueix el que governa.
I vosaltres?
Si us dediquéssiu a la política,
seríeu integres?
Esclar, no som lladres.
- Sabem que no s'ha de robar. - Quina classe més exemplar!
Si el cap em paga un extra en negre, encantat.
Què passa? A veure,
el primer dia vas explicar que els associats cobreu com a molt 500 €.
Em vols alegrar el dia. [rialles]
D'acord, perdona. Però, a més, les taxes són escandalosament altes,
i els molts que demanen beca o ho aprovem tot o al carrer.
Davant d'aquest panorama, qui rebutjaria un sobre ple de diners?
Va, aixequeu la mà.
No m'ho crec, per favor.
Esclar que no s'ha de defraudar.
És desitjable que això sigui un principi moral.
El problema és que ens allunyem del sistema perquè és massa castigador.
Explica't més, sisplau.
A veure…
Mon pare, fa molts anys… [rialles]
Què passa? Ho dic de debò. Escolteu.
Mon pare treballava en una fàbrica.
Per arribar puntual i fer bé la feina, li pagaven un plus.
Per què el sistema no recompensa els ciutadans exemplars?
[alumna] És una obligació.
Hi estic d'acord.
Però insisteixo: milions de persones paguen impostos tota la seva vida
i al final què reben? Una pensió de merda.
Llavors, ets un antisistema.
Marquès de Casamiquela, adoro el sistema, però el sistema no m'estima a mi.
[rialles]
[Biel] Un moment. Pol,
El sistema ha de vigilar i castigar. Si no, tot se'n va a la merda.
A veure, una cosa, a qui li interessen uns pares que només castiguen?
També ens agrada que ens mimin.
Per què no recompensen les bones accions? Jo em plantejo:
no baixaria el número de defraudadors si recompensessin quan ens portem bé?
No hi hauria menys corruptes? No sé, llanço la pregunta.
Sincerament, si em passo la vida pagant religiosament els meus impostos,
m'agradaria rebre una carta del Ministeri que digui: "Volem follar amb tu".
[rialles i aplaudiments]
[Minerva] T'ha faltat cantar "La Marsellesa".
No, ja la vaig cantar ahir.
Què?
Res, que no exageris. No he dit res tan brillant.
És bona idea bonificar els ciutadans exemplars.
- No, Oti? - Sí.
- Em demaneu el carnet d'estudiant? - [Pol] Esclar.
Vaig a reclamar la resposta de la beca.
- [Oti] T'acompanyo? - No cal. Fins demà.
Vaig a una exposició amb el Rai que organitza sa mare.
- Que bé. - Gràcies.
Tu què?
Ressaca?
Escolta, que allò d'ahir… Que anava fatal, eh?
No t'enganyaré, sabia el que feia.
No passa res, Oti.
- Segur? - Esclar, em caus molt bé.
A més, tots tenim els nostre desitjos.
- Vull que siguem amics. - Jo també.
Al final què? Tenim els culs que ens mereixem o no?
Hola, venim pel carnet.
[Susana] No llogarem el pis.
És molt lluminós de dia, però de nit és molt sorollós.
És que al carrer Madrid, què esperaves?
Ves a ronda Mitre, de passada.
- No cal tanta rialleta. No soc tonta. - Ai, Susana, no t'enfadis.
Què us sembla l'exposició? Comprareu alguna cosa?
Potser els bessons de l'entrada.
No, compra un quadre. Tens les parets molt avorrides.
Compreu quadres en lloc de robar-los.
Rai, no comencem, sisplau.
[Vicky] Per dir tonteries, millor fot el camp.
[Rai] Ho vaig dir i he vingut. No està malament.
Collons, d'on has tret l'abric?
- T'agrada? - [Rai] Sí.
- És vintage . - De pana.
[Rai] Us presento: Minerva Picotti, ma mare,
ma tieta Esther, les seves amigues.
- Hola. - Hola.
- Com us dèieu? - Que lleig!
Susana i Judith.
- Hola. - Què tal?
- Ets italiana? - Argentina.
- Que maco! - Choripán ?
[rialles]
Esther, per favor.
Estarem per aquí.
- A l'Argentina estan fatal, no? - De corralito en corralito.
- Calla, que et sentirà. - Calla tu, collons.
- Em sento una mica fora de lloc. - I jo, no et pensis.
He vingut per ma mare.
No teniu gaire bona relació.
Ma mare no em coneix gaire.
De petit mai em regalava el que volia.
Si li demanava un cotxe de joguina,
enviava algú a la botiga a comprar un cotxe gran.
Volia un joc de construcció
i em vaig trobar una casa de fusta al jardí.
Només em volia passar hores construint la meva joguina, com el altres nens rics.
Hm.
[Arnau] A vegades trobo a faltar llegir.
Vaig llegir El relato de un náufrago.
És primet, però està bé.
[dring]
[Arnau] Avui ens han explicat el teorema de Weierstrass.
Aquí?
El teorema diu:
si una funció, efa,
d'ics
és contínua en un interval,
a, be,
llavors, efa
és acotada en aquest interval.
Acotada vol dir limitada per dos nombres,
per dalt…
per baix.
[Minerva] A veure si ho he entès. Si certifiquen que és del pintor, val més.
- Ahà. - Llavors?
No vull que el venguin, el vull per a mi.
D'acord.
No, millor que no. Si no paro, no dormo.
Què passa? Per què no dorms?
Tinc el cap partit en dos, entre aquí i allí,
i la beca no arriba.
Segur que te la donaran, la beca.
I, amb el que guanyis, estalvies i vas a veure la família.
Qui et penses que ets, nen ric?
Em portes aquí, m'ensenyes el teu món
i em recordes que els meus problemes se solucionen amb diners.
- No volia que… - [Minerva] Em molesta la teva frivolitat.
No tens ni idea de com és viure lluny.
No sé si et falta empatia o intel·ligència. El Pol és més llest.
El teu problema és no haver tingut un Lego? Compra-te'n un.
M'han ofert feina en un institut, per al curs que ve.
Ah, i què faràs?
Cobraria el doble.
Ben fet.
No ho tinc tan clar.
La veritat és que aquí em sento bé, motivada.
I més ara que primer és millor que l'any passat.
- [María] Tu creus? - I tant.
Avui s'ha organitzat un debat xulo. No paraven d'intervenir.
Els meus estan calladets escoltant la classe magistral de la catedràtica.
[Sílvia] No és broma.
Sento que els agrado.
Per això no sé si marxar.
Aquí tinc alumnes especialment interessants.
[música de reflexió]
[copets]
Mola la tardor, no?
Que es fa fosc més aviat.
D'acord. Era això?
Sortim a fer un descans? Tinc un croissant.
Si me'n dones la meitat.
- Deixa-ho estar. - Sí, esclar que et deixaré mossegar.
Fots bastanta gràcia.
Per què? Semblo més petit?
[xiula]
- T'has enamorat o què? - Què va!
No es pot tan ràpid.
Estic enamorat de la Minerva.
Però prefereix l'art que els croissants.
Deies res?
[passes]
[música suau]
Aquí em refugio del degà.
[fa espetegar la llengua]
Això sí,
un glopet i prou.
Aquesta ampolla té mesos.
Només tinc un got.
És el que passa quan li toques els nassos a la gent, que acabes sola.
- No volia ofendre-la… - [María] Tranquil, no ho va aconseguir.
Parlem clar, senyor Rubio.
Importa que les coses siguin verdes o vermelles?
- A mi sí. - [María] Però, a veure,
tant li preocupa formar part de la mola?
Un banc de peixos, els que es mouen tots alhora.
Si el dofí ve per la dreta, se'n va per l'esquerra amb els sorells.
- No passa res, és supervivència. - Ja.
[María] En l'exercici de les carpetes, la seva ment va tenir un ús filosòfic,
una mena d'ofrena a la investigació.
- Se'n riu de mi? - No me'n ric dels meus millors alumnes.
El seu exercici sobre la bellesa, tot i les faltes,
era bo.
- Com de bo? - Un vuit.
Un nou. El que li vaig dir de llegir anava de debò.
- Llegiré. - Bé.
- Marxi. - La pròxima vegada que faci un experiment
no faci servir la meva ment.
[María] Com vulgui. Però, d'aquí un temps,
si no li faig cas, em suplicarà que l'utilitzi.
És que vostè em recorda algú.
- Un professor. - És bo?
Era el millor.
Pels millors professors.
[música emotiva]
[sona "Try Again" de Candle Thieves]
[vibració]
Hola.
[Pol] Rai, què tal?
Bé. Tu?
Tenies raó.
El que em va fer la Bolaño a classe no em va molar gens.
Em vaig sentir humiliat.
Reconec que…
que no m'agrada perdre.
I el que més em fot és que la gent sàpiga que he perdut.
Un a un, no?
Sí.
[segueix sonant "Try Again" de Candle Thieves]