La meva besàvia va parir al port d'Hondarribia mentre cosia xarxes.
- Em molaria anar a Euskadi. - A mi també.
I que em rebin amb un aurresku.
- Si no saps què és. - És un ball tradicional.
Al meu avi n'hi van dedicar un al port on la meva besàvia el va parir.
- Hala, que guai! - Que maco.
- Ja està. - Saps fer de tot.
- Què? - Què dius?
A casa meva. És dissabte.
- Qui fa de mort? - No, ni de conya.
Jo et maquillo.
Alumnes, a classe!
Vinga, esclau! Ha arribat el cèsar.
Arriben a temps d'escollir
entre dos maneres d'interpretar la vida.
Els hedonistes són a l'esquerra i els kantians a la dreta.
Fills de l'ESO,
a la meva dreta hi ha els kantians.
Gent de moral puritana, convençuda que la felicitat
ens l'hem de guanyar amb el nostre esforç.
A la meva esquerra, els hedonistes.
Gent com Epicur, que rebutja el dolor
i considera que una vida feliç
consisteix a viure el moment.
Els demano que pensin en veu alta,
que dubtin i que, per descomptat, canviïn de grup
si fa falta.
La meva pregunta és:
quina de les dues vies
és la més directa cap a un vida plena?
L'hedonista o la kantiana?
Ah, ho té claríssim? A veure.
- i ho provo. - Això et dona la vida plena?
Jo crec que te la dona esforçar-te i no acceptar el que et ve de dalt.
Com es gestiona una vida
plena de contingències, d'accidents, d'atzar?
Atenció, i què passa amb la mort?
Així es pren la mort un hedonista?
La mort l'incomoda?
Ha perdut algú i li ha pesat?
Doncs sí, la veritat.
Doncs un hedonista no viu la mort com un trauma.
Jo tampoc.
Als kantians la mort els omple d'angoixa.
Els provoca processos de dolor molt íntim.
Recordin, en aquesta classe,
l'única frase prohibida és: "Ho tinc claríssim".
Vens demà?
Home, l'hedonista renegat!
Aviat tornaré a l'hedonisme. Ho prometo.
Es presenta mogut el cap de setmana?
Bé…
Alguna festeta.
No vull saber com acabarà.
I no ho dic per la beguda. La beguda mira…
I…
vostè no té grans plans, no?
Sortiré de festa amb unes amigues.
Què es pensa?
Que és l'únic que acabarà vomitant en un carreró fosc?
Recordi:
allò de "la nit és jove" és una fal·làcia.
La nit és vella i sòrdida.
Aniré amb compte.
Tots els alumnes ho diuen,
però els dilluns tot són ulleres i xuclets.
- Que bé. Gràcies. - Tens sort. Només en quedava un.
A veure, Meditacions … Sí, és aquest.
Bé, me'n torno a la feina.
Si vols, estàs convidat a una festa. Explica-l'hi.
Mira'l.
Mira'l, mira'l.
Això a mi no m'ho heu explicat mai, home.
Ja sé que tu no en tens cap culpa,
però estic molt enfadat amb la teva empresa
i em desfogaré amb tu.
Coi, m'ha penjat.
Tu de què rius?
El robot de cuina que vam comprar
s'ha esconyat i no puc reclamar.
- Ves a la botiga. - El vaig comprar per internet,
però mai més, eh.
No et quedaràs a sopar amb nosaltres?
No, tinc una festa.
Ah, vale.
Ara ho entenc.
Portes mitja hora aquí penjat com una cadernera
escalfant múscul.
Ja et truca la novieta.
Què dius? Si és el Rai.
- A les vuit, Rai. - Vuit.
Taüt? Què dius, nen?
Em compraràs alguna cosa, no?
Sí, esclar, la samarreta olímpica.
Una medalla d'or, ja posats a gastar.
Una entrada. Jo entro amb el carnet de docent.
Doncs me l'he deixat a l'altre moneder.
Vinga ja. Deu ser broma, no?
A veure, li dic que tinc el carnet a casa.
Si fa falta vaig a buscar-lo, però no cal.
- Mama. - Calla.
A veure, soc catedràtica. Què vol que li expliqui?
La mònada de Leibniz?
En vista del dubte, li faig una master class.
- Sisplau. - Escolti, que farem despesa.
No es preocupi, que sortirem per la botiga.
Però si no vol que visitem el museu, marxem.
- Vinga, Laura. - No cal, tingui.
Una entrada gratis per ser docent.
Tres euros per l'altra.
Amb targeta.
Per què discuteixes tant?
T'avergonyeixo?
Doncs tu quan cantes…
Tu també cantes.
Sí, però jo canto bé.
Vinga, ves entrant que vaig al lavabo.
Vinga, anem.
Laura, filla.
Què et passa? Estàs bé?
Que jo canto bé.
És això?
Sí, coi, cantes molt bé.
Has dit que no.
Que jo t'he dit…
No sé, se'm deu haver escapat.
Que sí, dona. Cantes molt bé.
Molt bé, amb el teu estil, bé.
Vinga.
Aquesta nit et deixo triar la pel·li si vols.
D'acord, però canto bé.
Sí, cantes bé.
Minerva!
A veure les corbates.
- Aquesta és més discreta. - Val.
No, primer vine a la meva habitació.
- A maquillar-te. - Ah…
Joder, pesa un ou, tio.
- Ei, perdó. Compte. - Aparta't.
- Vinga. - Oh my God.
Va, que tinc ganes de fotre'm un xupito.
- Biel! - Ja va!
- Que pesats. - Sí, passem d'ells.
- Sí. Et molesta? - No, què va.
Bé, molt bé.
No, ets un mort de l'alta societat.
Anem?
Vinga.
Nois,
el Biel s'ha mort.
Sembla un banquer.
Ja hi vaig.
Posa-t'hi.
Ara no et pots fer enrere. A dins!
Això s'omplirà en dos minuts.
Va, que vull fer un xupito.
I era l'alumne més tendre de la facultat.
No m'ho havies dit.
Els familiars d'assassinats volen pena de mort i hi tenen dret.
No et sembla prou la perpètua?
És pitjor, una mort lenta. Millor acabar ràpid.
La perpètua és molta despesa pública.
- La pena de mort és gratis? - Dorm.
A França van inventar la guillotina, a Alemanya, l'holocaust,
els espanyols maten toros. Yeah, very smart people.
Hauríem de treure el Biel del taüt i posar-li a ella.
- Gràcies. - Té, no et deshidratis.
Nois, seguim al terrat.
Oh my God , estan bojos.
- Laura, estàs bé? - I tu?
Què és la mònada?
És molt complicat,
coses de filòsofs.
Mai m'expliques
res de Filo.
No ho entendré?
És que és molt complicat, carinyo.
Fins i tot per als alumnes.
Tots odien la mònada de Leibniz.
Tios, quin chasco .
Pol?
Encara et dura la ressaca?
Què vols?
Vinga, home, que ja has dormit prou.
Et vas passar el diumenge al llit.
- Laura. - Mama?
Li has dit a ton pare que bec?
N'estic fins als collons, eh.
Estic treballant.
Doncs pares un moment, que soc ta mare.
Vine.
Que sàpigues que per la teva gràcia
no ens podrem tornar a veure.
Això és el que vols?
No tornar a veure'm?
Doncs diu que s'han acabat les visites.
Tot perquè vas trobar ampolles amagades?
Esclar que les amago.
Quan les trobes, les buides.
Què els dono als convidats?
Hi havia moltes ampolles.
Esclar, Laura.
Moltes ampolles, molts convidats.
Jo tinc la meva vida social.
Puc convidar els amics que vulgui, o no?
Vols independitzar-te amb el Víctor?
Doncs oblida-te'n. El cretí de ton pare no vol.
No ha tingut la paciència ni la comprensió que jo he tingut
des que vas néixer.
Para ja, no?
Sí, sí, ja paro.
Que et vagi bé.
I no ho empitjoris més.
Com li diguis que he vingut a fotre't la bronca
no em veus en 20 anys.
Déu meu.
Veus aquesta dona?
La veïna de les flors.
No té ningú.
Algú hi deu haver.
Què dius? Ningú la visita.
El seu telèfon no sona.
Està sola.
Jo sé molt bé el que és això.
Tu mai has estat sol com ella.
Cert.
Però sé el que és sentir
que has perdut el més important.
Els dos ho sabem.
- Felicitats! - Jo tinc un set.
Té, te'l deixo.
A veure.
No creu que tots som una mica hedonistes i kantians alhora?
M'agafa en pilotes.
La culpa és meva,
que els animo a coneixe's.
Segui.
M'ho sembla a mi o està en plena crisi?
Ai, miri, un xuclet.
Cada vegada em recorda més al professor que li vaig dir.
Al que vostè tant admirava.
Com es deia?
Merlí.
Era mag?
Més o menys?
Ha vingut perquè jo li ensenyi un truc?
Com es pot fugir del dolor si sempre està present a la vida?
Com obviar la recerca del plaer?
S'han de satisfer tots els desitjos?
La reflexió ens pot salvar de l'angoixa
de no tenir el que volem?
Diria que els dos tenim una crisi.
No, jo no tinc crisis.
Jo les provoco.
Si està deprimit, ja es pot calçar.
Vostè és jovenet. L'hi adverteixo:
això va a pitjor.
La filosofia ens ajuda amb el dolor?
El dolor físic?
El de la malaltia, però també de no tenir la vida que volem?
Em temo que la filosofia ni tan sols ens consola en aquests casos.
Els desitjos s'han de satisfer.
Al cos se li ha de donar el que vol.
I no omplir-lo de conceptes impotents davant de la força de les sensacions.
El que volem no són nocions
com la mònada o la res cogitans .
El que volem és menjar, dormir, beure i follar.
Subtítols: Maria Romero Soronellas