[Minerva] La meva besàvia va parir al port d'Hondarribia mentre cosia xarxes.
[Biel] Guau.
Els bascos són l'hòstia, eh?
- Em molaria anar a Euskadi. - A mi també.
I que em rebin amb un aurresku.
- Sí, un aurresku… - Si no saps què és.
- Sí que ho sé. - Un ball tradicional.
Ah.
Al meu avi n'hi van dedicar un al port on la meva besàvia el va parir.
- Hala, que guai! - Que maco.
[canten en basc]
Aúpa!
Jo em crec que parís a l'aire lliure.
Als pobles foten cada cosa!
A Palau estan bojos.
Oti, no crec que allà pareixin al carrer.
No, burro, però foten coses rares.
L'any passat, van organitzar un funeral
i el tio estava viu.
- Què dius? - Com viu?
Era una festa normal, sí?
Però un d'ells feia de mort dins d'un taüt.
Hi havia un forat i l'enterraven?
No, no l'enterraven. El tio estava allà…
Ei, un moment!
M'agrada, fem-ho demà.
- Sí? - Jo puc aconseguir el taüt.
A casa meva. És dissabte.
D'acord, sí, sí!
Hi ha un petit problema.
- Qui fa de mort? - No, ni de conya.
- No, no, quin mal rollo. - Jo no.
Tinc una idea. Tenim mort.
- El Biel. - No voldrà.
- Què em dones si ho aconsegueixo? - Vinga.
Nois, un moment. Espereu. A veure.
Hem de convidar la gent de classe,
que tothom porti menjar i beguda.
A qui faci de mort la nit li surt gratis.
- Vinga, va. - [crida] Sí!
Ho fas?
Sí, però molt controlat, eh?
Ja veuràs, serà superguai.
Jo et maquillo.
- De mort? - Vull humiliació! Alumnes, a classe!
- Què feu? - Què fan? Estan bojos.
Vinga, esclau! Ha arribat el cèsar.
[María] Arriben per escollir
entre dues maneres d'interpretar la vida.
Els hedonistes són a l'esquerra i els kantians a la dreta.
[música barroca]
BIZITZA
[María] Fills de l'ESO,
a la meva dreta hi ha els kantians.
Gent de moral puritana, convençuda que la felicitat
ens l'hem de guanyar amb el nostre esforç.
A la meva esquerra, els hedonistes.
Gent com Epicur, que rebutja el dolor
i considera que una vida feliç
consisteix a viure el moment.
Els demano que pensin en veu alta,
que dubtin i que, per descomptat, canviïn de grup
si fa falta.
La meva pregunta és:
quina de les dues vies
és la més directa cap a un vida plena?
L'hedonista o la kantiana?
Jo ho tinc claríssim.
Ah, ho té claríssim? A veure.
La vida hedonista,
perquè ens permet disfrutar més dels plaers.
Esclar, perquè els kantians som uns avorrits, no?
No va de ser avorrits. Us defineix més no assumir riscos.
Nosaltres estem més oberts a improvisar
i experimentar, aprofitar el temps. M'ho trobo
- i ho provo. - Això et dona la vida plena?
Jo crec que te la dona esforçar-te i no acceptar el que et ve de dalt.
[alumna] Exacte, el plaer de veritat te'l curres
amb sacrifici i esforç.
[música reflexiva]
[María] Com es gestiona una vida
plena de contingències, d'accidents, d'atzar?
[Pol] S'ha d'aprendre a viure amb la incertesa, a conviure-hi.
[Rai] Ja ho fem això.
Qui no té incertesa?
Esteu tant preocupats pel futur que us oblideu de viure aquí i ara.
La vostra és una vida més sosa.
La meva vida és sosa, Pol?
Ens acuseu d'idealistes i d'avorrits.
Fins i tot diria que sou uns ingenus.
Almenys no tenim una concepció infantil i ridícula del plaer.
[música enjogassada]
- Iaia, me'n vaig a classe. - Ai, calla.
"Aquest premi també és una mica vostre"?
El discurs d'agraïment de l'honorífic?
Ni honorífic ni res, me'l donen per vella.
Iaia, aquesta frase…
"A cada escenari creixo un centímetre més com actriu".
No t'hi fiquis. És pura política. S'ha de quedar bé. Do'm.
- Do'm! - Et podria ajudar.
Tu? Si no saps res del món del teatre.
I no saps quina sort.
Ves-te'n, que em distreus.
Estàs nerviosa?
Hi haurà molta gent.
Per part meva,
vindran els quatre enemics que em queden vius.
Tu portaràs els teus amiguets?
No els hi diguis "amiguets".
Vinga, ens veiem a la tarda.
I el Pol?
No el convidaràs?
Mira que ets dolentota, eh.
Digue-li que vingui.
Així podré explicar-li a tothom que és el meu net guapo.
[Rai] Us creieu hedonistes
perquè us agrada la festa i follar.
- No. - [Rai] Sí.
Vosaltres aneu d'autèntics i de profunds
i veieu la vida per la finestra.
Creus que disfrutes la vida,
però confons vida plena i bona vida.
No té res a veure… Biel?
- On vas, tio? - Collons, té raó.
A veure, un moment. Jo soc hedonista perquè m'identifico
amb les dues claus d'Epicur:
evitar el dolor i alliberar-se de les pors.
I què fem aquí?
No ens permet això la filosofia?
Conèixer més el nostre món per alliberar-nos del que ens fa patir?
Atenció, i què passa amb la mort?
Millor no pensar-hi.
No cal escalfar-se el cap pensant en quan morirem.
Ja vindrà. Mentrestant, a disfrutar.
I si se't mor algú, què?
Això ja és una altra cosa.
No és agradable, esclar.
Així es pren la mort un hedonista?
La mort l'incomoda?
Ha perdut algú i li ha pesat?
Doncs sí, la veritat.
Doncs un hedonista no viu la mort com un trauma.
Jo tampoc.
Als kantians la mort els omple d'angoixa.
Els provoca processos de dolor molt íntim.
[música enjogassada]
[María] Recordin: a classe
l'única frase prohibida és: "Ho tinc claríssim".
Si ja ha acabat!
Vens demà?
Home, l'hedonista renegat!
Aviat tornaré a l'hedonisme. Ho prometo.
Es presenta mogut el cap de setmana?
Bé…
Alguna festeta.
[exclama] No vull saber com acabarà.
I no ho dic per la beguda. La beguda, mira…
I…
vostè no té grans plans, no?
Sortiré de festa amb unes amigues.
Què es pensa?
Que és l'únic que acabarà vomitant en un carreró fosc?
[riu] No, no.
Recordi:
allò de "la nit és jove" és una fal·làcia.
La nit és vella i sòrdida.
Aniré amb compte.
Tots els alumnes ho diuen,
però els dilluns tot són ulleres i xuclets.
- [Pol] Que bé. Gràcies. - Tens sort. Només en quedava un.
A veure, Meditaciones … Sí, és aquest.
- Ui, que aplicat que et veig. - Bruno!
Què hi fas aquí?
[balbuceja] Minerva, Bruno.
- Hola. - Hola.
Encantada.
Bé, me'n torno a la feina.
Si vols, estàs convidat a una festa. Explica-l'hi.
Una festa?
[Pol] Vine si vols. Cap problema.
- És demà a casa seva. - [Bruno] No puc.
Venia a convidar-te a l'entrega del premi de mon àvia.
- És demà? - Al paranimf.
Hòstia.
Doncs molaria, però…
Tranqui, és més divertit això teu.
A més, has d'aprofitar.
- Allà hi haurà el teu amor, no? - Calla, calla.
No puc més, Bruno, tio.
El Rai em posa a mil.
Com que és delicat, que no sé si juga a ser ambigu o què,
que em fot a mil.
A classe ni em concentro.
Jo venia a fer Filo, coi. Estic massa bé amb ell.
Ja.
Et somriu i et penses que té interès en tu.
I quan parla amb els altres et poses gelós.
Sé de què parles, Pol Rubio.
Però a tu et va sortir bé.
Potser demà serà la festa de les sorpreses.
Si demà trobo el moment li tiro la canya i si no vol res…
Sempre et quedarà el Bruno.
El diploma.
- Vens a fer-me sentir malament? - Jo? Què va.
Mira'l.
Mira'l, mira'l.
La meva àvia et trobarà a faltar.
No em refredis, Bruno.
Des de quan et refredo?
[música romàntica]
[Alfonso] Això a mi no m'ho heu explicat mai, home.
Ja sé que tu no en tens cap culpa,
però estic molt enfadat amb la teva empresa
i em desfogaré amb tu.
Coi, m'ha penjat.
Tu de què rius?
El robot de cuina que vam comprar
s'ha esconyat i no puc reclamar.
- Ves a la botiga. - El vaig comprar per internet,
però mai més, eh.
No et quedaràs a sopar amb nosaltres?
No, tinc una festa.
Ah, d'acord.
Ara ho entenc.
Portes mitja hora aquí penjat com una cadernera
escalfant múscul.
[vibració]
Ja et truca la novieta.
Què dius? Si és el Rai.
- Què passa? - [Rai] Tio…
tinc una molt mala notícia.
S'ha mort el Biel.
No fotis.
Ha estat un atac de cor.
Com una mort sobtada, saps?
L'enterrem avui.
M'hauràs d'ajudar amb el taüt.
D'acord. Ja el tens?
No encara.
Arriba a les set.
- A les vuit, Rai. - Vuit.
M'hauràs d'ajudar. No podem entrar al Gòtic
amb la furgo del Henry.
Haurem de dur el taüt pel carrer?
Taüt? Què dius, nen?
Vols veure el Biel dintre o no?
Ets boig?
Com he de dir això davant de tothom?
El teu discurs és poc personal.
M'agrada més aquest.
I això ho has escrit tu o és d'una pel·li?
Em sé inventar coses.
Perdona, però no estàs bé. No soc una kamikaze.
No puc fotre un numeret així davant de tothom.
Es pensaran que estic boja.
- N'has fet de pitjors. - Sí i no les saps.
Com vulguis.
El vestit no m'agrada.
Nen, vols espatllar-me la nit?
No et va, és de iaia.
Tu ets més jove.
Sí! Per saber la meva edat s'ha de fer servir carboni 14.
Ho veus?
Tens gràcia, et saps riure de tu mateixa.
Com has fet un discurs tan…?
Tan què? Digues.
- Tan sonso. - Prou!
M'estàs boicotejant un premi honorífic.
Ho sé i no et convido.
Aniré com em doni la gana i faré el meu discurs,
perquè jo no faig el numeret.
No soc com el teu pare.
Què collons!
El teu pare era com jo.
[Laura] Em compres alguna cosa, no?
Sí, esclar, la samarreta olímpica.
Una medalla d'or, ja posats a gastar.
Una entrada. Jo entro amb el carnet de docent.
Doncs me l'he deixat a l'altre moneder.
[dona] N'haurà de pagar dues, sis euros en total.
Vinga ja. Deu ser broma, no?
Ho sento, no puc sense el carnet.
A veure, li dic que tinc el carnet a casa.
Si fa falta vaig a buscar-lo, però no cal.
- Mama. - Calla.
A veure, soc catedràtica. Què vol que li expliqui?
La mònada de Leibniz?
En vista del dubte, li faig una master class.
- Sisplau. - Escolti, que farem despesa.
No es preocupi, que sortirem per la botiga.
Però si no vol que visitem el museu, marxem.
- Vinga, Laura. - No cal. Tingui.
Una entrada gratis per ser docent.
Tres euros per l'altra.
Amb targeta.
[Laura] Per què discuteixes tant?
[María] T'avergonyeixo?
Doncs tu quan cantes…
Tu també cantes.
Sí, però jo canto bé.
Vinga, ves entrant que vaig al lavabo.
Vinga, anem.
Laura, filla.
Què et passa? Estàs bé?
Que jo canto bé.
És això?
Sí, coi, cantes molt bé.
Has dit que no.
Que jo t'he dit…?
No sé, se'm deu haver escapat.
Que sí, dona. Cantes molt bé.
Molt bé, amb el teu estil, bé.
Vinga.
Aquesta nit et deixo triar la pel·li si vols.
D'acord, però canto bé.
Sí, cantes bé.
[Biel] Minerva!
Sé que és aviat,
però no sé quina corbata posar-me.
Quina prefereixes per a l'altra vida?
A veure les corbates.
- Aquesta, més discreta. - D'acord.
Duc el trajo a la motxilla. Me'l poso?
No, primer vine a la meva habitació.
[exclama]
- A maquillar-te. - Ah…
T'acompanyo en el sentiment.
No, si jo estic encantat de morir-me.
[Pol] Collons, pesa un ou.
Què hi ha dintre?
- Suc de taronja, llimonada, aigua… - [riu]
- Tio, la penya ens mira. - M'agrada que em mirin.
[música alegre]
- Ei, perdó. Compte. - Aparta't.
Perdona.
Per aquí.
- Perdona. - Mec, mec.
Perdó.
- Aparta. - Para.
Has vist el nou model?
Sí, dos o tres, però no m'han agradat.
[música disco]
- [Pol] Vinga. - Oh my God.
Prohibition is back.
Va, que tinc ganes de fotre'm un xupito.
Étienne, què tal?
Preparat per plorar?
Els homes durs com jo no ploren.
Ja.
- Biel! - Ja va!
- Que pesats. - Sí, passem d'ells.
Has menjat mandarina.
- Sí. Et molesta? - No, què va.
Bé, ja està.
Què?
Estic bé o semblo un mort de Halloween?
No, ets un mort de l'alta societat.
Anem?
Vinga.
Xit, xit, xit.
Nois,
el Biel s'ha mort.
[exclamen]
[Pol] Sembla un banquer.
Què? No està malament, no?
Molt bé.
És del meu pare. [timbre]
- Ja hi vaig. - Tu què?
- Brindis pel Biel. - Vinga, va.
Minerva, Biel.
Posa-t'hi.
M'he de fotre aquí dins?
Ara no et pots fer enrere. A dins!
No, d'acord, però…
[Oti] Un moment, pensàveu brindar sense mi?
He portat pastís. Like American funerals, Amy.
Thank you.
I el llibre de condol,
per deixar missatges al mort.
Guau! [timbre]
Això s'omplirà en dos minuts.
Va, que vull fer un xupito.
[Oti] Jo, jo!
Tu durant la primera hora no pots moure't.
Eh, d'acord. Tios…
Que m'ha agradat molt coneixe-us
i sou molt bons companys.
Me'n vaig satisfet amb la vida.
[exclamen]
- [Bruno] Està a petar. - [Carmina] Sí.
A petar, però a mi no em ve ningú a atendre.
Ens deixen aquí tirats.
Típic d'aquest país, que no estima els seus artistes.
- Era còmode aquest taxi. - Sí, i el conductor no parlava.
Sí, però l'hem pagat nosaltres.
A Madrid m'haurien posat un xofer a la porta
i duria dos termos:
un de cafè i un de caldito por si tengo frío .
Et tracten com una reina.
Collons, ja me'l podien donar allà el premi.
- El caldet ni el tastaries, iaia. - No.
Però saber que el tens és molt.
- No estàs nerviosa? - Gens.
Total, és sortir allà i llegir el discurs.
La mare que et va parir!
- Ho faràs millor nerviosa. -Vols matar-me?
- Fes-me cas. - Ets boig?
Ets la gran Calduch. Saps què has dir
mirant el públic a la cara, sense cap text.
Ho faràs bé. Ets la mare del meu pare.
D'acord.
[música de funeral]
Que maco l'han deixat.
Era un hedonista empedreït.
Mireu-lo.
Fred i pàl·lid.
Per haver-se convertit al puritanisme.
Així li ha anat.
Passeu-me una birra.
Era un tio generós.
No calia demanar-li els apunts.
A veure, tampoc ens enganyem.
Era un garrepa.
Em va perseguir durant setmanes perquè li tornés quatre folis.
Quatre!
Era un gran estudiant, d'excel·lents i matrícules.
I era l'alumne més tendre de la facultat.
[Amy] Please,
ten seconds of silence.
[la música s'atura]
[toca "Oh! Susanna" de Stephen Foster]
[Pol] Un brindis!
[Rai] Per nosaltres.
Hòstia, però no era així.
Al poble teníem el taüt a la paret i lligat amb cinta.
A més…
- Qui és aquest? - Jo què sé.
- No els hi has dit? - És igual, nosaltres ho fem així.
Però és més xulo com un vampir, no?
És l'Arnau, el meu nòvio.
Hòstia.
No m'ho havies dit.
Ho tinc tan assumit! Portem tres anys.
[Pol] Collons! Jo soc el Pol. Encantat.
- [Arnau] Ei, Pol. - Rai.
Faig Mates, potser m'heu vist pel claustre.
- No els hi fotis el rotllo de Mates. - Mira que Filo…
[Carmina] Estic contenta, sincerament.
Perquè aquest premi me'l doneu vosaltres,
la gent de la professió.
Avui donant-me aquest premi m'esteu prejubilant.
Però qui us ha dit que vull deixar de treballar?
És molt maco el premi,
però us el podeu quedar.
[rialles]
[Carmina] Per tant, amb tot l'amor del meu cor,
productors, propietaris de teatre, directors…
no em mateu, collons.
Vull continuar trepitjant escenaris.
I no em digueu que no hi ha protagonistes femenines.
Canvieu-li el sexe al personatge.
Puc ser l'àvara de Molière, la misantropa, la reina Lear…
Vestiu-me de Tirèsias.
Fins i tot em puc transformar en Iago.
Però no oblideu mai que soc la Calduch
i que vull continuar emocionant-me i emocionant-vos.
[aplaudiments]
[música emotiva]
[crida]
Els familiars d'assassinats volen pena de mort i hi tenen dret.
No et sembla prou la perpètua?
És pitjor, una mort lenta. Millor acabar ràpid.
La perpètua és molta despesa pública.
- La pena de mort és gratis? - [Pol] Dorm.
Quan parlem de peles es desperta el cabró.
[Étienne] Les européens sont plus intelligents que les américains.
Europeans more intelligent?
A França van inventar la guillotina, a Alemanya, l'holocaust,
els espanyols maten toros. Yeah, very smart people.
Hauríem de treure el Biel del taüt i posar-li a ella.
- Gràcies. - Té, no et deshidratis.
Nois, seguim al terrat.
[Oti] Va, anem.
- Sí? - [Oti] Sí.
Per fi!
[música de festa]
[crits i aplaudiments]
Pareu, que em fotreu mal, hòstia.
Ets el meu ídol.
Què collons us passa?
Oh my God , estan bojos.
- [María] Laura, estàs bé? - I tu?
Què és la mònada?
[María] És molt complicat,
coses de filòsofs.
Mai m'expliques…
res de Filo.
No ho entendré?
És que és molt complicat, carinyo.
Fins i tot per als alumnes.
Tots odien la mònada de Leibniz.
[música misteriosa]
[música de festa]
No et vas equivocar de classe el primer dia?
- Vas venir a Mates. - Hòstia, sí. Per culpa del Biel.
Quin embolic. Em vaig partir.
Ja, jo vaig passar vergonya.
De puta mare la festa, eh.
Sí, sí.
Gràcies a tu, l'Oti i el vostre rampell rural.
Oti, vine.
Vine, Oti.
Què passa?
T'hem de donar les gràcies per aquesta nit macabra.
Sí, molt rara la festa, però per això m'encanta.
- M'encanta. - Que guai, tio.
I això que fa tres dies que es va morir ton pare.
Oti, tia.
Però tu de què vas?
Tio, que ho deia de bon rotllo.
Se t'ha mort algú a tu també?
D'acord, ja està. No passa res.
Sí que passa. Ets una mica inoportuna.
Pol, com et poses.
Rai, ho deia amb admiració
perquè sé que la va palmar.
- Ja està. - Oti, et vull presentar…
No t'enfadis tant. Ho ha dit sense pensar.
Com l'altre dia, que em va tirar la canya.
- No fotis? - Sí, sí.
Amb el matemàtic, però se'm va tirar a sobre,
em va fotre la llengua i em va començar a tocar tot.
- Collons, com hi va, no? - Sí.
[Rai] No queda més whisky.
Ens el partim?
D'acord.
Però amb canyeta, que puja més.
- Sí? - Vinga.
Alhora.
- Una, dos… - Dos i tres.
Yeah!
[música de festa]
[música esmorteïda]
[sona "Bewitched" d'Ella Fitzgerald]
♪ I'm wild again ♪
♪ beguiled again. ♪
♪ A simpering, whimpering child again. ♪
♪ Bewitched , ♪
♪ bothered ♪
♪ and bewildered ♪
♪ am I. ♪
♪ I couldn't sleep ♪
♪ and wouldn't sleep ♪
♪ when love came and told me ♪
♪ I shouldn't sleep. ♪
♪ Bewitched, ♪
♪ bothered ♪
♪ and bewildered ♪
♪ am I. ♪
[conversa inaudible]
♪ Lost my heart, ♪
♪ but what of it? ♪
♪ He is cold, I agree. ♪
♪ She can laugh, but I love it . ♪
♪ Although the laugh's ♪
♪ on me. ♪
♪ I'll sing to her, ♪
♪ each spring to her. ♪
♪ And long for the day ♪
♪ when I cling to her. ♪
♪ Bewitched, bothered ♪
♪ and bewildered ♪
♪ am I. ♪
No sabem les teves últimes voluntats,
però vas beure amb canyeta amb el teu gran amic, el Pol.
No vull que et moris, Rai.
Va, desperta't, tio.
No et moris, sisplau.
Tio, què està passant aquí?
Et molen els tios?
O només jo?
Però què dius, burro?
Realment…
existeix la bisexualitat?
Ves a la merda, Rai.
No, de debò. Has estat amb altres tios?
No m'ho havies dit, Pol.
Tios, quin desengany.
L'Étienne és gai.
[música emotiva]
[sospira]
No paro de cagar-la.
Abans amb el Rai i ara amb el francès.
No ho hauria d'haver fet.
Tranqui.
[música emotiva]
[música de festa]
Pol?
Encara et dura la ressaca?
Què vols?
Vinga, home, que ja has dormit prou.
Et vas passar tot el diumenge al llit.
[fa petar la llengua]
[sospira]
- Laura. - Mama?
Li has dit a ton pare que bec?
N'estic fins als collons, eh.
Estic treballant.
Doncs pares un moment, que soc ta mare.
Vine.
Que sàpigues que per la teva gracieta
no ens podrem tornar a veure.
Això és el que vols?
No tornar-me a veure?
Doncs diu que s'han acabat les visites.
Tot perquè vas trobar ampolles amagades?
Esclar que les amago.
Quan les trobes, les buides.
Què els dono als convidats?
Hi havia moltes ampolles.
Esclar, Laura.
Moltes ampolles, molts convidats.
Jo tinc la meva vida social.
Puc convidar els amics que vulgui, o no?
Vols independitzar-te amb el Víctor?
Doncs oblida-te'n. El cretí de ton pare no vol.
No ha tingut la paciència ni la comprensió que jo he tingut
des que vas néixer.
Para ja, no?
Sí, sí, ja paro.
Que et vagi bé.
I no ho empitjoris més.
Com li diguis que he vingut a fotre't la bronca,
no em veus en 20 anys.
[Alfonso] Ostres.
Veus aquesta dona?
La veïna de les flors.
No té ningú.
Algú hi deu haver.
[Alfonso] Qui? Ningú la visita.
El seu telèfon no sona.
Està sola.
Jo sé molt bé el que és això.
Tu mai has estat sol com ella.
Cert.
Però sé el que és sentir…
que has perdut el més important.
Tots dos ho sabem.
He tret un sis a Lògica.
Feliciteu-me, no?
- [tots] Felicitats! - [Minerva] Jo, un set.
Jo no puc entrar al Campus Virtual.
Té, te'l deixo.
- [Biel] Merci. - Felicitats, Pol.
[Biel] A veure.
- [Oti] I tu, Rai? - Un sis i mig.
[Biel] Un tres?
No, no, no pot ser.
- Collons, no. - Calma.
Ves a revisió, com jo.
Has suspès?
No, tinc un set.
Un set? Tu?
Sí, jo un set. I tu un tres.
- Què passa? - Hòstia!
No em costa la Lògica.
[Sílvia] Causa sui.
Causa de si mateix.
És paradoxal, la cosa incausada.
Una substància no causada per ningú,
però efecte de la seva pròpia causalitat,
com diu Baruch Spinoza
a Ètica demostrada segons l'ordre geomètric.
Compreu-la o agafeu-la de la biblioteca.
A la proposició dos diu:
"Dues substàncies amb atributs diferents,
no tenen res en comú entre si.
Si res en comú tenen,
per l'axioma cinc,
no poden entendre's l'una per l'altra.
Per tant, per l'axioma quatre,
una no pot ser causa de l'altra".
Quod erat demonstrandum.
[trucs]
No creu que tots som una mica hedonistes i kantians alhora?
M'agafa en pilotes.
La culpa és meva,
que els animo a coneixe's.
Segui.
M'ho sembla a mi o està en plena crisi?
Ai, miri, un xuclet.
Collons.
Cada vegada em recorda més al professor que li vaig dir.
Al que vostè tant admirava.
Com es deia?
Merlí.
Hm.
Era mag?
Més o menys.
Ha vingut perquè jo li ensenyi un truc?
Com es pot fugir del dolor si sempre està present a la vida?
Com obviar la recerca del plaer?
S'han de satisfer tots els desitjos?
La reflexió ens pot salvar de l'angoixa
de no tenir el que volem?
Diria que els dos tenim una crisi.
No, jo no tinc crisis.
Jo les provoco.
Si està deprimit, ja es pot calçar.
Vostè és jovenet. L'hi adverteixo:
això va a pitjor.
[música emotiva]
La filosofia ens ajuda amb el dolor?
El dolor físic?
El de la malaltia, però també de no tenir la vida que volem?
Em temo que la filosofia ni tan sols ens consola en aquests casos.
[sospira]
Els desitjos s'han de satisfer.
Al cos se li ha de donar el que vol.
I no omplir-lo de conceptes impotents davant de la força de les sensacions.
El que volem no són nocions
com la mònada o la res cogitans .
El que volem és menjar, dormir, beure i follar.
[la música s'intensifica]