Collons, tio, se'ns farà de nit!
Ja ho tens, xaval.
"Jo soc jo i la meva circumstància".
Biel, gràcies per preguntar abans.
He entès millor l'explicació.
Esclar, de vegades és complicat.
A mi també em passa.
- Vinga. - Amb tu no.
Tens algun problema?
A l'institut ja eres així?
Així com?
Necessitaves demostrar que ets el millor?
- Jo no tinc cap necessitat… - Sí que la tens.
I a més et rius dels companys quan pregunten.
- Minerva… - Em sembla ofensiu, Pol.
No et reconec.
Si ets així, no em caus gens bé.
Vale, molt bé. És el que hi ha. Adeu.
Adeu tu, guapo.
Que et fotin, pelotuda .
Imbècil.
Ens fotrà un bon xute de conjunto vacío .
Que hi ets?
ens anirà bé a tots treure'l de la biblioteca.
Fem junts el treball de problemes filosòfics?
- El feu junts? - No et preocupis. Ja buscaré algú.
No, no vull molestar.
Disculpeu l'escena amb el Pol.
- No passa res. - Tranquil·la.
Em molesta la seva pedanteria.
Qui tingui dubtes ha de poder preguntar.
- Venim a aprendre. - Sí.
I això?
Per a tu.
Saps que odio les tasses motivacionals.
NO CANVIÏS MAI
Ah, esclar.
Tu no has de canviar. Ets perfecta.
I a més és guapa.
Te verd.
Digui.
si per a tota assignació ve baixa,
ve baixa d'alfa és igual
a ve baixa de beta, sí?
Ja vaig aprovar metafísica.
Sé què és la substància. Conec la metàfora del riu.
Disfruta la teva tassa
i el teu termo de te verd.
Et dic que és te i punt.
Avui potser sí, però…
Ja sabem de què parlem.
M'estàs jutjant, Sílvia?
Ah, no, ja m'has condemnat.
T'ho dic perquè m'importes, collons.
Afronta aquest problema.
- I el de ta filla. - No creuis la línia.
Ni se t'acudeixi.
Som amigues, no terapeutes.
Doncs ja l'he creuada, la línia.
Noi!
Filologia hispànica, com l'Esther.
Oh, l'estany!
Amb els peixos. Que bo!
Quins records!
Estic molt nerviosa.
Em fa molt mal l'esquena.
Saps fer massatges?
No, però què vols que faci?
Para, pressiona aquí.
Aquí.
- Molt, poc? - Fes força.
Biel, ets boníssim.
Quina merda de dia.
Si vols comprem un pastís red velvet .
Com saps que m'agrada?
Quina memòria!
És veritat, m'encanta.
I et confesso una cosa.
Em posa calenta.
Rai.
Si saluda tan alegre és que ve acompanyat.
Pare, quina bona planta!
- On vas tan elegant? - Em canvio i marxem.
Ja era hora.
M'he d'adaptar a la nova situació
i enfrontar-me a allò desconegut.
La frase no és meva. És de l'Eduard, el del quiosc.
Va, passa.
Mama.
Hola, carinyo.
Collons, per què vens?
No l'hi diguis a ton pare.
Només et volia veure.
- Estàs bé? - Sí.
Me n'alegro.
Quina bona olor fan aquestes flors!
Només volia dir-te que no vull que pensis
que m'he passat el cap de setmana a casa
amb amics, brindant amb cava.
Tu no em veus bé?
Estic treballant. Si em veu el cabró del cap…
Sí, ja marxo.
M'encanta veure't en plena forma.
Tinc ganes de mirar pel·lis amb tu.
Jo també.
Adeu, carinyo.
Potser en puc aconseguir vuit.
Tomás.
Aquesta col·lecció, ben venuda
i subhastada, val el triple.
O més.
Te'l quedaràs.
És com si t'estigués robant.
Tranquil.
Tu mai podries robar-nos.
Simplement estem bé.
I el millor, em fas venir son.
Que guai.
Mira.
"Jo".
Cabró.
Aigua.
Ai, merda!
Trenta iguals.
Vull anar amb l'Esther.
Ni que fos Steffi Graf.
Va, Vicky, saca.
Com que out ? Ha entrat, tia.
Ha anat fora. No tens vista?
No, no necessito cap descans. És vostra, va.
Puta! Li has fet mal.
Hauria pogut ser jo. N'estic farta.
No em dona la gana. Estic farta de callar.
- Ves amb compte. - Ai, dona.
- Ha sigut sense voler. - Sí, com tot.
Es folla ton fill sense voler.
Tu tampoc ets una santeta, germana.
Fa bastant que et tires el mexicà.
- Per què l'hi has dit? - Ho sento.
Ta mare, Rai. Ta mare, cabró.
Ma mare què?
Li ha trencat el braç a ta tia.
Què cony dius?
És veritat que esteu embolicats?
Collons.
Estaven jugant a tenis i la Susana s'ha revolucionat.
Ma mare sap lo de ma tieta.
Problemes de pijo , xaval.
Henry, escolta'm.
Ves a buscar ma mare, l'agafes
i li dius que sé això vostre.
No, això no…
Sí, Henry, us he vist.
No soc idiota. Ho heu fet a tot arreu.
El faré fora de casa.
Això de l'Esther deu anar per aquí.
- És fastigós. - És la vida real, carinyo.
- Què passa? - He parlat amb el Rai.
Sap que vostè i jo…
- Estava pendent d'altres coses. - Concentra't una mica, eh.
Ho faig des del primer dia, però no em fan cas. Són descuidats.
Insinua que no treballo bé?
Per aquesta tonteria dels llibres?
Per a tu és una tonteria?
- Minerva, parlem? - No t'hi posis.
És increïble. Per què t'hi poses?
- Altre cop la supèrbia! - Joder.
Et va costar aconseguir la beca.
- Vols que es cansin de tu? - Ja soc gran.
Pots entrar i fotre-li quatre crits
o si no et relaxes.
I vens a sopar a casa meva.
Estàs boig.
El xulo de classe.
Ah, et poses en mode irònic.
No, ho dic de debò.
Jo a l'institut necessitava destacar.
Suposo que per inseguretat.
Estic en vies de canvi.
Laura?
Mama.
- Què hi fas aquí? - Mama.
- Ho sap ton pare? - No.
Tindrem problemes.
Per què has vingut si no toca?
Espera, que li truco.
No deus voler que es preocupi.
Ho ha de saber. Espera.
Félix, està amb mi.
No, no comencis.
Era al portal, sense avisar.
No ho sé.
No li deixes veure'm.
He sigut jo, papa.
Ja l'has sentit.
Deixa que es quedi.
Estem aquí fins que vinguis.
Que sí.
Sort que el sexe no tenia importància.
A la mama li encantava l'epifania.
Cuida-la.
- I l'hi ha apujat? - Joder, que sí.
Jo no m'hi hauria atrevit. No és no.
Sembla que vagis demanant perdó per la vida.
S'ha d'insistir de manera hàbil, creativa.
Brindem per la Minerva.
Gràcies.
Per mi també, no?
Esclar, home.
Brindem pel Pol.
I per la noia que vas portar ahir.
I si portes un noi també brindarem.
D'acord.
Una peça és la de l'anunci de l'espuma d'afaitar.
No siguis cutre.
Cadascú té els seus referents.
Minerva,
estàs molt callada per ser argentina.
- Papa… - Tranquil, deixa'l.
Deixa'l diu.
Que bé veure't!
És que m'encanta com sona.
Els argentins em cauen molt bé.
Són apassionats,
ballen el tango,
van al psicòleg…
Alfonso, tot això són tòpics.
Els catalans són garrepes,
estalviadors,
seriosos, tenen un sentit de l'humor refinat,
són del Barça…
Vale, ja ho capto.
Potser són tòpics,
però després coneixes argentins i és veritat.
El futbol, el mate… Són així.
Els encanta Barcelona.
A nosaltres també ens agrada Buenos Aires.
A veure, papa, tu hi has estat?
I coneixes algun argentí?
No opinis tant,
que hi ha gent a taula que en sap més que tu.
Marxo a Madrid uns dies amb l'Esther.
Simpàtic, ton pare.
Avui ha parlat massa.
És un personatge.
Què insinuava amb allò dels nois?
Res.
Coses.
Ah, bé. Coses.
Tens un bagul dels secrets.
Com tu.
Què ha passat, Minerva?
Va tot bé?
Sí.
Sí, bé…
M'han trucat de l'Argentina.
De vegades…
Ja m'entens.
No, si no m'ho expliques…
Mare meva!
- Què? - La veïna de les plantes.
- Què passa? - S'ha desplomat, la pobra dona.
Què dius?
- Viu sola? - Sí.
Truqueu a l'ambulància.
¡Senyora! No es mou.
- Està inconscient. - La coneixeu?
De veure-la. Sempre està sola.
- L'hem d'anar a ajudar. - Com? No et podrà obrir.
Truquem als bombers i que esbotzin la porta.
Els de l'ambulància no ho faran. Hem d'anar a ajudar-la.
Pol, mon àvia està molt malalta.
Es morirà.
Li queda poc.
Ai, Laura.
M'encanta que hagis vingut.
El que et vaig dir ahir era veritat.
Allò de la beguda.
Canviaré.
El papa diu que vagis al metge.
Sí, ja, però això ho he de decidir jo.
Escolta, tu recordes quan de petita et banyaves al riu?
Sí. Hi tornarem, no?
Potser sí.
Si hi anéssim seria el mateix riu, no?
Potser alguna roca estaria més desgastada
o baixaria més aigua.
O sigui, sent el riu que coneixem, no seria exactament el mateix riu.
Doncs això mateix ens passa a les persones.
Som les mateixes, encara que de vegades actuem diferent.
Tenim una identitat, una essència.
Encara que no sempre es mostri igual.
D'això, en filosofia, se'n diu substància.
- Substància? - Sí.
Molts filòsofs n'han parlat.
Un d'ells, Leibniz, un home molt intel·ligent,
a la substància li va dir mònada.
Ah, la mònada.
Una substància tancada en si mateixa, una mica com jo.
Que em costa comportar-me amb normalitat.
Però, a partir d'ara,
m'agradaria deixar de ser…
Una mònada?
Subtítols: Maria Romero Soronellas