Reinventa't.
És a dir, surt de la teva zona de confort.
Està molt de moda.
I si no vull sortir què?
I si hi estic bé?
I "no canviïs mai" és l'horrible tòpic de "sigues tu mateix".
Què en penseu?
Les persones canviem?
Som els mateixos que fa cinc anys?
Heràclit diu que si volem definir la identitat tenim un problema,
perquè necessitem dues coses contradictòries.
Allò que roman igual sempre
i allò en constant canvi.
És la paradoxa de la identitat.
Si sempre som els mateixos no ens poden passar coses
perquè ens canviarien.
I si ens passen contínuament, a qui li passen?
Aristòtil soluciona, aparentment, aquest problema
separant la substància dels accidents.
Digues.
Quan Aristòtil diu accidents,
què vol dir ben bé?
Biel, són una manera de definir l'ésser.
Com l'acte i la potència, no?
[Sílvia] Sí.
Per a Aristòtil, la plena realització de l'ésser
és el pas de la potència a l'acte.
[Pol] L'entelèquia entesa com l'acte per excel·lència.
[Sílvia] Exacte.
Alguna pregunta?
Sí, mira,
has dit: "La plena realització de l'ésser de qualsevol cosa
és el pas de la potència a l'acte".
"Ésser de qualsevol cosa" és substància, accidents
o totes dues coses?
Collons, tio, se'ns farà de nit!
[Sílvia] L'essència, allò sense el qual res
pot ser el que és.
Ja ho tens, xaval.
[Sílvia] Ortega y Gasset deia allò de:
"Jo soc jo i la meva circumstància".
Llavors, podem dir que tots som dues coses.
El que no canvia i el que canvia.
Som i no som a la vegada.
Podria ser el títol del treball que us proposo.
És voluntari, serveix per pujar nota.
[Oti] Sabeu alguna cosa del Rai?
[Biel] No, què va.
Biel, gràcies per preguntar abans.
He entès millor l'explicació.
[Biel] De res.
Al final ho he entès bé, eh?
Esclar, de vegades és complicat.
A mi també em passa.
Què, anem una estoneta al bar?
- [Oti] Vinga. - Amb tu no.
[Pol] Tens algun problema?
A l'institut ja eres així?
Així com?
Necessitaves demostrar que ets el millor?
- Jo no tinc cap necessitat… - Sí que la tens.
I a més et rius dels companys quan pregunten.
- Minerva… - [Minerva] Em sembla ofensiu.
No et reconec.
Si ets així, no em caus gens bé.
D'acord, molt bé. És el que hi ha. Adeu.
Adeu tu, guapo.
Que et fotin, pelotuda .
Imbècil.
[música barroca]
Ποταμός
[vibració]
Què?
[Pol] Ei, què fots? Vens a classe o no?
Quina hora és?
[riu] Les 11.
T'has saltat la Montoliu. A les 12 tenim Lògica.
Ens fotrà un bon xute de conjunto vacío .
[Rai] Ara vinc.
Què t'anava a dir…?
Li has fet alguna putada a la Minerva? Està molt nerviosa.
[Rai] No, jo no. Per què?
Collons, m'ha fotut uns mocs que m'he hagut de refugiar a Mates.
[Rai] I per què t'hi has picat?
[Pol] Diu que vaig
de guai per parlar de la substància.
Però ha sigut el Biel, que no ho entén
i ella l'ha volgut defensar.
Però que li donin pel cul.
Bé, res.
Eo, Rai?
Que hi ets?
[música misteriosa]
Ui.
Què hi fas aquí encara?
Acabes d'arribar o eres a casa?
M'acabo de llevar.
Ah.
Què?
Em dius on és el quadre del papa?
Està guardat.
L'has llençat?
Tranquil·la, està bé.
Sincerament,
ens anirà bé a tots treure'l de la biblioteca.
Quan acabis el teu, el pengem.
M'agrada com pintes, mama.
No em facis la pilota.
És veritat.
[Esther] Hola.
Vicky,
el Henry t'espera al cotxe.
- [Vicky] Què hi fas aquí? - [Esther] Juguem a tenis.
- No et prepares? - Sí, sí.
[Vicky] Jo tinc una reunió per Skype.
No entenc la mania de la gent de veure's les cares.
- Records a la Júlia. - Sí.
Doneu-li menjar al Cosmo abans de marxar.
[música enjogassada]
[Minerva] Biel.
Fem junts el treball de problemes filosòfics?
Tu i jo? Sí, esclar.
Bé…
- El feu junts? - No et preocupis. Ja buscaré algú.
[Minerva] No vull molestar.
[Biel] No molestes, no havíem començat.
[Minerva] Disculpeu l'escena amb el Pol.
- No passa res. - Tranquil·la.
[Minerva] Em molesta la pedanteria.
Qui tingui dubtes ha de poder preguntar.
- Venim a aprendre. - Sí.
- [Biel] Mira'l. - [Oti] Va, bon rotllo.
Ei, Pol!
Fem el treball junts?
Amb mi? Segur?
Soc un expert i me'n ric dels que no en saben.
[Oti] Ho superaré.
El proper cop,
vas al despatx de la profe.
I això?
Per a tu.
Saps que odio les tasses motivacionals.
NO CANVIÏS MAI
[María] Ah, esclar.
Tu no has de canviar. Ets perfecta.
La professora de moda.
I a més és guapa.
Te verd.
[trucs]
Digui.
- No… - És per a mi.
Seu, sisplau.
Només era per…
- Soc el de les preguntes. - [Sílvia] Cap problema. Digues.
Aviam,
separar substància d'accidents,
vol dir que la identitat es perd?
No. Segons Aristòtil, les dues coses componen l'ésser.
[Biel] Val. La substància…
La gent de classe és molt llesta i sap què és, però jo no…
Potser tampoc ho entenen, però no s'atreveixen a preguntar.
Què és la substància? [sospira]
Alguna vegada t'has banyat en un riu?
[Vidal] Dues fórmules són equivalents
si prenen el mateix valor en tota l'assignació.
Es pot formular amb més precisió
si alfa és equivalent a beta,
si per a tota assignació ve baixa,
ve baixa d'alfa és igual
a ve baixa de beta, sí?
Però… Espero que ho estigueu copiant.
S'ha de tenir en compte, molt important,
que alfa és equivalent a beta
només si
no alfa és equivalent
a no beta.
T'he vist interessada en l'explicació de la substància.
Jo? Què va.
No és veritat.
Estaves parant l'orella.
Ja vaig aprovar metafísica.
Sé què és la substància. Conec la metàfora del riu.
Me'n vaig.
Disfruta la teva tassa
i el teu termos de te verd.
Et dic que és te i punt.
Avui potser sí, però…
Ja sabem de què parlem.
M'estàs jutjant, Sílvia?
Ah, no, ja m'has condemnat.
[Sílvia] T'ho dic perquè m'importes.
Afronta aquest problema.
- I el de ta filla. - No creuis la línia.
Ni se t'acudeixi.
Som amigues, no terapeutes.
Doncs ja l'he creuada, la línia.
[cop de porta]
Noi!
- Susana, què hi fas aquí? - Això dic jo.
No m'agrada gens baixar al centre, però hi ha una tintoreria molt bona.
Guau, està igual.
- Estudiaves aquí? - Ahà.
Filologia hispànica, com l'Esther.
Oh, l'estany!
Amb els peixos. Que bo!
Doncs sí, ens vam conèixer aquí.
Ella ja acabava la carrera i jo feia primer.
- Soc molt més jove. - Ah.
Anem a dinar?
T'invito, que han obert un japonès boníssim.
Susana, no sé si hem d'anar
a dinar junts.
D'acord, era per xerrar.
Deus tenir classe, et deixo.
Oh, quins records!
Que vagi bé.
[música divertida]
[Minerva] Estic molt nerviosa.
Em fa molt mal l'esquena.
Saps fer massatges?
No, però ho intento.
Para, pressiona aquí.
Aquí.
- Molt, poc? - Fes força.
[gemega]
Biel, ets boníssim.
Quina merda de dia.
Si vols comprem un pastís red velvet .
Com saps que m'agrada?
Ho vas dir tu, no te'n recordes?
Quina memòria!
És veritat, m'encanta.
I et confesso una cosa.
Em posa calenta.
[to de trucada]
Rai.
Ahà.
Aquesta molt millor que la grisa. Ahà.
- [Pol] Hola! - [Alfonso] Si tu ho dius.
Si saluda tan alegre és que ve acompanyat.
Hola.
Pare, quina bona planta!
- Hola, soc la Glòria. - Oti.
Encantada.
- Hola. - Hola.
Jo soc el pare biològic del Pol.
No ens assemblem, però si cal em faig la prova d'ADN.
- On vas tan elegant? - Em canvio i marxem.
M'enduc el teu pare a un concert de piano.
Ja era hora.
M'he d'adaptar a la nova situació
i enfrontar-me a allò desconegut.
La frase no és meva. És de l'Eduard, el del quiosc.
Va, passa.
Ai, teníem un mapa igual.
Ma mare el va llençar.
Mama.
Hola, carinyo.
Collons, per què vens?
No l'hi diguis a ton pare.
Només et volia veure.
- Estàs bé? - Sí.
Me n'alegro.
Quina bona olor fan aquestes flors!
Només volia dir-te que no vull que pensis
que m'he passat el cap de setmana a casa
amb amics, brindant amb cava.
Tu no em veus bé?
Estic treballant. Si em veu el cabró del cap…
Sí, ja marxo.
M'encanta veure't en plena forma.
Tinc ganes de mirar pel·lis amb tu.
Jo també.
[música tendra]
Adeu, carinyo.
[home 1 a la tele] Potser vuit.
[home 2] Tomás,
aquesta col·lecció, ben venuda
i subhastada, val el triple.
O més.
- [Rai] Esperes notícies de l'Argentina? - Hm.
- [home 2] És com si t'estigués robant. - [home 1] Tranquil.
Tu mai podries robar-nos.
Mola estar amb tu.
No cal definir què hi ha entre nosaltres.
Simplement estem bé.
Hm.
I el millor, em fas venir son.
[música romàntica]
Tres substàncies.
L'ànima, res cogitans , la matèria, res extensa ,
- i Déu, res infinita . - Res infinita .
No m'agrada Descartes.
Hume se'l carrega.
Aquest, ens hem de centrar en Hume.
- Vinga, doncs. - O millor descansem?
Sembles el meu nòvio tan aplicat. Ni veu què té davant.
Com et va amb el Rai?
Som amics.
I veig que tonteja amb la Minerva.
És normal, la Minerva és molt guapa.
No coneixia cap bisexual.
I què?
Què fas?
T'imagino amb els ulls blaus del Biel.
I el nas morbós del Rai.
Perquè, no ens enganyem,
el Rai de primeres no és el típic guapíssim.
Però desprèn un morbo
el nas…
i el paquet.
No em diguis que no l'hi has mirat.
Sí, sí.
- La res extensa . [riu] - [l'Oti riu]
Però no té barba, tio.
Tu sí.
Hm.
Puc?
Que guai.
M'encanta que rasqui el morreig.
Tu, com que t'agraden els tios i les ties,
saps com és un morreig suau…
i un que pica.
Oti, va.
Explica'm David Hume.
Aquí, sisplau.
- [riu] - Escriu amb els dits damunt meu.
[s'escura la gola]
Hume…
es carrega la idea de substància.
Perquè no la podem percebre,
no en tenim cap impressió, de la substància.
O sigui, és…
com un unicorn.
És pura ficció.
[Oti] Per tant, no existeixo?
[Pol] Exacte.
Perquè jo no puc veure el teu jo.
Mira.
"Jo".
[l'Oti sospira]
[Pol] Jo percebo…
la teva forma,
el teu tacte,
la teva olor.
Però no hi ha cap fonament racional
per creure en l'existència del jo.
Vull que piqui.
Vull que piqui molt.
[vibració]
Hm?
[Rai] Els pobres feu campana?
Cabró.
El sistema públic et dona l'oportunitat de cultivar-te
i tu et quedes a casa.
[murmurant] Aigua.
Podràs viure amb això?
Tu pots viure sent així d'imbècil?
[Rai] Vens o què?
[Pol] Crec que no.
La Minerva m'odia, tu m'ignores
i el Biel creu que me'n foto.
Sigues sincer. Te'n vas riure o no?
Una mica sí.
[Vidal] M'he pogut lliurar de la Lògica de tercer.
Ah, perfecte.
- Un cafè curt. - Dos.
[música enjogassada]
[inaudible] Suc de taronja.
[inaudible] Acabat d'esprémer.
[Susana] Merda!
Trenta iguals.
[Judith] Un dia canviem de parella,
que amb aquesta sempre perdo.
Vull anar amb l'Esther.
Ni que fos la Steffi Graf.
[riu] T'ha quedat molt anys 90. Vinga juga.
[Esther] Va, Vicky, saca.
Fes-li un ace a la Navrátilová.
Out.
Com que out ? Ha entrat, tia.
Susana, què et passa?
[Esther] Deixa-la, és igual.
Ha anat fora. No tens vista?
Jo? Tu sí que no tens vista.
[Esther] Noies, fem un descans?
No, no necessito cap descans. És vostra, va.
Què li agafa ara?
[crida]
[Susana] Puta! Li has fet mal.
Ai, perdona.
- Judith… - No, perdona, no.
Hauria pogut ser jo. N'estic farta.
[Vicky] Relaxa't.
No em dona la gana. Estic farta de callar.
- Ves amb compte. - Ai, dona.
- Ha sigut sense voler. - Sí, com tot.
Es folla ton fill sense voler.
No, Vicky, no. No te la creguis.
[música tensa]
Tu tampoc ets una santeta, germana.
Fa bastant que et tires el mexicà.
[Vicky] Et fiques al llit amb el teu nebot?
Quant fa? Era menor?
- No. - Puta desgraciada.
Para, para!
Para!
- [Judith] Per què l'hi dius? - Ho sento.
[Esther] Para!
Al Rai no l'he obligat a fer res.
Ets la persona madura.
Igual que tu.
- [Judith] Estàs bé? - [Esther] No!
[Judith] Aviam.
[Esther] Ai, ai! Aquí no toquis. [crida]
T'has saltat Lògica.
Ja em passaràs apunts.
Esteu tots per aquí?
- La Minerva t'espera per abraçar-te. - Calla, idiota.
- Deixeu-vos de merdes. - [Pol] Ella es va posar estúpida.
És fàcil de solucionar.
Són problemes de pijos .
Ah, sí?
- De pijos ? - [Rai] Sí.
T'estàs tornant un burgès amb el pis de l'Eixample.
[vibració]
Què collons vols Henry?
[Henry] Ta mare, Rai, cabró.
Ma mare què?
Li ha trencat el braç a ta tia.
Què coi dius?
És veritat que esteu embolicats?
Collons!
[Henry] Estaven jugant a tenis i la Susana s'ha revolucionat.
Hòstia, la Susana. Mecàgon…
Ma mare sap allò de ma tieta.
Problemes de pijo , xaval.
Henry, escolta'm.
Ves a buscar ma mare, l'agafes
i li dius que sé això vostre.
No, això no…
Sí, Henry, us he vist.
No soc idiota. Ho heu fet a tot arreu.
No et preocupis, Henry. Em caus bé.
Li expliques tot a la mama, OK ?
OK .
[Vicky] El faré fora.
Que se'n vagi, ja és grandet. No em necessita.
Al contrari, crec que vol viure amb tu.
Sempre crida l'atenció.
Això de l'Esther deu anar per aquí.
No el justifiquis, s'ha follat la seva tieta.
La meva germana i el meu fill estan malalts.
- És fastigós. - És la vida real, carinyo!
- Què passa? - [Henry] He parlat amb el Rai.
Sap que vostè i jo…
[Octavi] La deessa Maat
representa l'harmonia còsmica.
L'ordre natural d'estabilitat, felicitat i salut.
[vibració] [Octavi] Els egipcis ho tenien clar.
Donar l'esquena a l'harmonia de la natura era precipitar-se al desastre.
Tothom, governants, sacerdots,
havien de seguir-la per governar justament i que cadascú assumís la seva tasca.
[dona] Ja saps com va això. T'ho dic cada dia.
Els has de recordar que cuidin els llibres.
- [Minerva] Estava pendent d'altres coses. - Concentra't una mica.
La gent deixa el llibre on vol.
Els has de fer entendre…
Ho faig des del primer dia, però no em fan cas. Són descuidats.
Nosaltres no podem ser-ho.
Insinua que no treballo bé?
Per aquesta tonteria dels llibres?
Per a tu és una tonteria?
- Minerva, parlem? - No t'hi posis.
Ves a fer un tallat, que et toqui l'aire. Estàs una mica nerviosa.
Minerva, espera.
És increïble. Per què t'hi poses?
- Altre cop la supèrbia! - Collons!
Et va costar aconseguir la beca.
- Vols que es cansin de tu? - Ja soc gran.
Pots entrar i fotre-li quatre crits
o si no et relaxes.
I vens a sopar a casa meva.
Ets boig.
No.
El xulo de classe.
Ah, et poses en mode irònic.
No, ho dic de debò.
Jo a l'institut necessitava destacar.
Suposo que per inseguretat.
Estic en vies de canvi.
Què?
Sopes a casa de l'alumne més brillant?
Laura?
[Laura] Mama.
- Què hi fas aquí? - Mama!
- Ho sap ton pare? - No.
Ai! Tindrem problemes.
Per què has vingut si no toca?
Espera, que li truco.
No deus voler que es preocupi.
Ho ha de saber. Espera't.
Félix, està amb mi.
No, no comencis.
Era al portal, sense avisar.
No ho sé.
No li deixes veure'm.
He sigut jo, papa.
Ja l'has sentit.
Deixa que es quedi.
Estem aquí fins que vinguis.
Que sí.
Esquinç.
Dues setmanes.
Suposo que em mereixia un càstig pitjor.
És increïble.
El meu fill sembla Calígula, tirant-se la meva germana.
O tu a ell. Segons com es miri.
Sort que el sexe no tenia importància.
Ho deies referint-te al Henry.
- Ara és important? - El Henry i jo no som família.
No estem enamorats, per si ho dubtaves.
Només faltaria, us desterro.
A la mama li encantava l' Epifania .
Me la quedo jo.
Esclar que…
és de les dues.
Tota teva.
Cuida-la.
[Vicky] El Braulio es va apoderar de tot això,
però ara ja no hi és.
Ell detestava aquest quadre.
Ho sé millor que tu.
Però a mi m'encanta.
Ja no es pinten quadres així.
T'ho poden treure a Madrid si vens a veure la Júlia.
M'estressa molt aquella ciutat. Hi ha massa…
animació.
Segur que allà trobaràs un jovenet que no sigui de la família.
Treu-me un bitllet d'AVE.
M'encanta el món bugaderia.
Hi ha res que no t'encanti?
Al meu poble, tio…
[amb escarni] "Al meu poble".
No li tens massa mania al teu poble?
- Ei! - Hòstia, Arnau. Hola.
He anat a la revisió de l'examen amb un col·lega
i s'ha estat 30 minuts parlant amb el professor,
dient que l'exercici estava bé i es mereixia mig punt.
- I l'hi ha apujat? - Collons que sí.
- Per pesat. - Potser tenia raó.
Suposo que sí, però no ha parat.
Jo no m'hi hauria atrevit. No és no.
- Mitja hora insistint… - Tu vas de loser .
- Jo? - No, sisplau.
No discutiu davant meu.
Ho dic de bones, Arnau.
Sembla que vagis demanant perdó per la vida.
No t'arrisques, tens por de molestar.
I tu què? Ets molt paparra.
Sí, però aconsegueixo coses.
S'ha d'insistir de manera hàbil, creativa.
Ser detallista.
És fer-te publicitat.
Si no et vens, no existeixes. Ningú et compra.
[música animada]
- No m'estranya que marxi. - [Oti] No sé, què he dit?
[la música segueix]
[conversa inaudible]
[cridant] Minerva.
Minerva.
Minerva?
[la música s'atura]
Brindem per la Minerva.
Gràcies.
Per mi també, no?
Esclar, home.
Brindem pel Pol.
I per la noia que vas portar ahir.
I si portes un noi també brindarem.
D'acord.
Què tal el concert de L'Auditori?
Va anar molt bé.
Va ser molt maco.
Johann Sebastian Bach, molt interessant.
Una peça és la de l'anunci de l'espuma d'afaitar.
No siguis cutre.
[Alfonso] Cadascú té els seus referents.
Minerva,
estàs molt callada per ser argentina.
- Papa… - Tranquil, deixa'l.
"Deixa'l", diu.
[imitant l'accent] Que bé!
És que m'encanta com sona.
Els argentins em cauen molt bé.
Són apassionats,
ballen el tango,
van al psicòleg…
Alfonso, tot això són tòpics.
Els catalans són garrepes,
estalviadors,
seriosos, tenen un sentit de l'humor refinat,
són del Barça…
[Alfonso] D'acord, ja ho capto.
Potser són tòpics,
però després coneixes argentins i és veritat.
El futbol, el mate… Són així.
Els encanta Barcelona.
A nosaltres també ens agrada Buenos Aires.
A veure, papa, tu hi has estat?
I coneixes algun argentí?
No opinis tant,
que hi ha gent a taula que en sap més que tu.
[música suau de piano]
És maco, eh?
Se'n va vendre un d'igual a la fira de Maastricht.
Però aquest és l'original.
Amb la càmera vaig trobar un pentimento .
On?
Al peu de l'àngel.
Hi ha una correcció molt clara. A simple vista no es veu.
És molt demanar
que no comparteixis cognom amb els rotllos?
Ho podré assumir.
Què és aquesta olor?
Vine.
[Vicky] Canelons?
Els acabo de treure del forn.
Li he dit al Henry que marxés.
Ah.
Té festa fins demà a la tarda.
Marxo a Madrid uns dies amb l'Esther.
Jo faré una festa al jardí.
No destrossarem la casa.
Vull controlar els números de la casa de subhastes d'allà.
Boníssims.
- Càtering? - Un de prop de l'uni.
M'has d'explicar això de la filosofia.
[riu] Vols dir 2500 anys de filo?
Rai,
per què Filosofia?
Perquè…
m'ajuda a conèixer que hi ha gent molt diferent a mi.
I a entendre que la realitat no és només la que he viscut jo.
I a descobrir
que la felicitat no és tenir-ho tot.
És no desitjar res.
Saber que hi ha moltes explicacions de les coses.
I no només la que veus a simple vista.
Com els pentimento dels pintors.
[música romàntica]
M'encantava la filosofia quan anava a l'institut.
De debò?
Simpàtic, ton pare.
Avui ha parlat massa.
És un personatge.
Què insinuava amb allò dels nois?
Res.
Coses.
Ah, bé. Coses.
Tens un bagul dels secrets.
Com tu.
Què ha passat, Minerva?
Va tot bé?
Sí.
Sí, bé…
M'han trucat de l'Argentina.
De vegades…
Ja m'entens.
No, si no m'ho expliques…
[cop sec] [Alfonso] Mare meva!
- [Glòria] Què? - [Alfonso] La veïna.
- [Pol] Què passa? - S'ha desplomat, la pobra.
[Pol] Què dius?
- Viu sola? - [Pol] Sí.
- [Minerva] Aviseu l'ambulància. - Sí, ho estic fent.
- [Pol] Que fort. - [Alfonso] Senyora! No es mou.
- Està inconscient. - [Minerva] La coneixeu?
De veure-la. Sempre està sola.
- L'hem d'anar a ajudar. - Com? No et podrà obrir.
Truquem als bombers i que esbotzin la porta.
Els de l'ambulància no ho faran. Hem d'anar a ajudar-la.
[música emotiva]
Pol, mon àvia està molt malalta.
Es morirà.
Li queda poc.
Ai, Laura.
M'encanta que hagis vingut.
El que et vaig dir ahir era veritat.
Allò de la beguda.
Canviaré.
El papa diu que vagis al metge.
Sí, ja, però això ho he de decidir jo.
Escolta, tu recordes quan de petita et banyaves al riu?
Sí. Hi tornarem, no?
Potser sí.
Si hi anéssim seria el mateix riu, no?
Però potser alguna roca estaria més desgastada
o baixaria més aigua.
O sigui, sent el riu que coneixem, no seria exactament el mateix riu.
Doncs això mateix ens passa a les persones.
Som les mateixes, encara que de vegades actuem diferent.
Tenim una identitat, una essència.
Encara que no sempre es mostri igual.
D'això, en filosofia, se'n diu substància.
- Substància? - Sí.
Molts filòsofs n'han parlat.
Un d'ells, el senyor Leibniz, un home molt intel·ligent,
a la substància li va dir mònada.
Ah, la mònada.
Una substància tancada en si mateixa, una mica com jo.
Que em costa comportar-me amb normalitat.
Però, bé, a partir d'ara,
m'agradaria deixar de ser…
Una mònada?