Un símbol de la bogeria.
O estàs amb nosaltres
o et matem.
Veus? Aquesta foto és important perquè no torni a passar.
- D'acord. M'agrada fer alguna cosa més. - Tampoc cal casar-se.
No, no, esclar.
Primer, presenta'm ton pare.
Nazis de veritat, els de La llista de Schindler.
Sí, sí, heavy shit.
Confiant en els amics.
Hola, María.
Què és això de la lliga de debat?
- Una reunió avorrida de viudes gregues. - Va, de debò.
- Val la pena? - Al final la faran?
Sí, però no entenc que se n'encarregui el Biel.
Em cau molt bé, però no sé si té el nivell.
- I tu sí que el tens. - Més que ell segur.
Jo no m'hi posaré sol, però per què no ho fem junts?
A mi no m'enredis. Ja en tinc prou amb les classes
per dedicar-me a muntar debats crepusculars.
Molt bé.
- Doncs ja parlaré amb el degà. - T'ajudarà molt.
Esclar, l'organitza ell.
A veure,
sembla que han arreglat el projector.
Avui el farem servir
perquè els vull parlar
de Carl Sagan,
divulgador científic.
Va estudiar el cosmos com ningú.
Sí? Ah, passi, passi.
Els presento la meva cita.
- Es diu… - Axel.
Això, Axel.
Està restaurant el paranimf
i fuig de la feina per gaudir les meves classes.
Bé, seguim.
Carl Sagan va dir una vegada:
"En algun lloc,
alguna cosa increïble està esperant
ser descoberta".
Aquesta foto té més de 30 anys.
És una imatge de la galàxia feta des de la sonda espacial Voyager.
Aquí hi ha un punt blau clar.
És la Terra.
En paraules de Sagan,
"casa nostra és una taca diminuta enmig de la penombra còsmica".
Tenint en compte que som tan poca cosa,
val la pena que ens matem els uns als altres?
És necessari buscar el poder?
O la fama?
Diuen que l'astronomia és formadora de la humilitat.
Per a Sagan, aquesta imatge subratlla la nostra responsabilitat
de tractar-nos millor els uns als altres.
La meva pregunta és diferent.
Quin sentit té fer el bé?
Llavors, estem d'acord.
Vivim en un escenari minúscul que flota al cosmos,
però l'únic lloc, que sapiguem,
on s'estableix l'ambivalència entre el bé i el mal.
A veure, l'oient.
Necessito un punt de vista que no traspuï ansietat
pel pròxim examen d'ètica.
Alguna opinió sobre el bé i el mal?
Doncs sí.
- I què? - T'instal·les en el pessimisme.
- La realitat és pessimista. - Un altre gran titular.
La filosofia va començar així, no?
La gent observava la realitat i es preguntava:
"De què va aquesta broma angoixant que és la vida?".
Com pot ser que hi hagi milions de mans al món amb el mateix aspecte
i a la vegada sigui única.
I aquesta màquina de cafè?
Ja m'han dit que has ressuscitat la lliga de debat.
El rector més actiu que mai.
Tros de torracollons.
Li pots dir pel seu nom?
- Què passa? Estàs enamorada? - Prou.
Estic farta que insinuïs que estem embolicats.
D'acord. Ja callo.
- Tu estàs bé, María? - Sí.
No cridis, sisplau!
Cada dia em pregunta si estic bé
amb el subtext: "¿Has recaigut?".
Doncs no.
Tranquil·la, no he recaigut, i no per falta de ganes.
I, si tens temptacions de recaure, em truques i quedem.
Però recaure en què?
Perquè, noia, potser estic recaient en l'existencialisme.
Crec que serà terapèutic que ens ocupem del projecte.
Almenys per a mi, que estic fumant per no beure.
No he recaigut,
abans que preguntis.
Fes-me cas.
El Vidal no és el teu home.
Has d'explicar el problema a la torre, no a la plaça.
Tu saps per què el rector és el rector?
Perquè caga cada dia a les tres de la tarda com un rellotge
al mateix lloc des de fa cinc anys.
Què dius?
Jo no ric.
El degà encara no és rector perquè va restret.
Per tant, el rector és el teu home.
Doncs hi vas tu, que ja us coneixeu.
Li encanten els alumnes motivats.
Només has de fer servir una paraula:
prestigi.
No són maneres presentar-se a la porta d'un vàter.
- No és millor redactar una proposta? - Deixa't de ximpleries.
A les tres de la tarda parlaràs amb ell
al passadís més silenciós de la facultat.
I recorda, prestigi.
No m'agrada.
Doncs a mi m'encanta.
Com heu de viure aquí? Si cau a trossos!
A més, està tot brut.
Doncs es neteja.
No hi ha balcó per posar un hort urbà.
Encara pitjor.
No em vendràs la moto que som als Picos de Europa.
El pis està mal distribuït, no hi ha calefacció,
l'ascensor és estretíssim, quasi kafkià.
No, no el lloguem.
I menys a una immobiliària que m'envia un xupa-piruletes.
Mama, prou.
Són els nervis.
- Està deixant de beure. - Víctor!
Molt estrany, tia.
L'he acompanyat a adoptar un gos. M'ho va proposar i mira, aquí estoy.
Que heavy! En serio?
- Però tampoc ha de passar res, no ho sé. - I què més!
- Hola. - Hola.
- Vostè és l'Alfonso Rubio Escobar? - Sí.
- Què és? - És de l'Agència Tributaria.
- Com que l'agència? - Hisenda. Una firmeta.
Però, a veure, quin problema hi ha?
Ni idea. Deu ser un requeriment.
Haurà d'esperar fins dilluns.
Res.
Al final sortim o què?
- Tu flipes. - Sona horrible.
- Sí, sí. - Bé, a veure…
- Per què no ha vingut el Pol? - Diu que prefereix estudiar sol.
Em sembla que el desconcentro.
Digueu-li que vingui a viure aquí. Així paga la part de la Minerva.
Bé, ja tinc les pizzes. Les haurem de reescalfar.
Què cony és això?
- Doncs ni me'n recordava. - Mentida!
Que no recordava que tenia aquesta ampolla amagada, collons!
Has tornat a beure.
Tu ets ruca o què et passa?
Una mica de respecte.
- Em cago en ta mare. - Mira, millor marxem.
Ah, molt bé.
Sí, aneu-vos-en a fer punyetes!
És que…
Després ja em demanareu que us llogui un pis!
Quants anys tens?
Poca panxa per a la teva edat.
- María! - Adeu, Sílvia.
Deixo que seguiu amb les avaluacions.
Per què no m'has dit res? Et trobes bé?
Que bonic! Xavi, carinyo, espera'm a dins.
No he dit "carinyo"!
Reconeix que te l'estàs follant!
Vols abaixar la veu?
Mira que era fàcil. "María, m'estic tirant el degà".
Però no. Confiança de fang!
Definitivament, tu no estàs bé.
Estic perfectament.
Ets tu qui té un problema amb aquell totxo a casa.
Té fils als braços?
Estàs com un cabra! Boja!
- Quins fils? - Els que mouen els titelles.
Aquest és un titella del rector!
Mare meva, tu estàs fatal!
Segur que té la polla de fusta de bedoll!
- Bon dia. - Bon dia.
A veure, vaig rebre aquest sobre
i estic bastant perdut, sincerament.
És un requeriment.
Vostè va posar com a despesa desgravable el lloguer d'un pis.
- Sí. No es podia? - Doncs no.
L'Agència Tributària no ho permet.
Haurà de pagar el que deu a Hisenda més una multa.
En total, uns 7000 euros.
Mare meva!
- Sap que pot prorratejar el pagament, no? - Però això és impossible!
No, és així.
Només em volia estalviar uns diners. Creia que es podia fer.
Un amic meu em va dir que…
El fuster!
Hòstia, Pol, aquell no és el teu pare?
Et pensaves que sortiries airós d'enganyar Hisenda?
Et dic que no tenia ni idea que estava defraudant.
- El Fernando del bar té un apartament… - El Fernando et pagarà els 7000 euros?
Necessito una feina urgentment, Pol.
Sí, com si fos tan fàcil.
La Glòria ho sap?
Ni ho ha de saber. Per què et penses que he vingut?
Això ho has de parlar amb la Glòria, papa.
Em moro de vergonya.
Ho solucionaré jo sol, però per això necessito treballar.
Tu tens contactes.
D'aparca-cotxes al pàrquing.
O pregunta al supermercat on vas treballar.
Faria el que fos, el que sigui.
Fins i tot fregar.
Faré el que pugui, no et preocupis.
Fes-me cas, parla-ho amb la Glòria.
És millor dir les coses.
- Com va? - Quant de temps!
A veure, Efra…
Correu, que ve el pastís!
Moltes felicitats Et desitgem nosaltres
Et desitgem, Ainara
Els petits es fan grans
Subtítols: Maria Romero Soronellas