NETFLIX ПРЕДСТАВЛЯЄ
ОРИГІНАЛЬНИЙ СЕРІАЛ MOVISTAR+
Полю, ми йдемо!
Глорія йде на роботу, а я до громадського центру.
Хоча я нікуди не поспішаю.
Ну звичайно, не грати ж тобі весь день у шахи,
а то Каспаровим станеш.
Справжній гросмейстер!
Ну все, рідні, я пішла.
До вечора. Гарного дня.
Не знаю, скільки ще зможу брехати про всі ці шахи.
А більше і не треба.
Вона все дізналася.
Ось чорт! То що, ти їй сказав?
Підозрювала.
І чекає, доки ти сам їй скажеш.
Господи, ну що за жах! Я ж просив тебе не казати.
Не треба кричати.
Полю, я навіть у вічі їй подивитися не можу.
Розумію, але вона твоя дружина.
Для чого ми переїхали?
Хотіли створити сім'ю.
То, може, давно час забути про секрети?
Ти що… мені на щось натякаєш?
Я пішов із паркування.
Працюю у барі «Сатанасса».
А наркоту там не штовхають?
Ні, не хвилюйся.
Ти правий.
Треба поговорити з Глорією.
Слухай…
Bсе нормально?
Так.
Тебе там не кривдять у Рая?
Ні.
РОЗУМНІ АВТОМОБІЛІ
Ну нарешті!
Чого тобі?
Заспокойся, я не за грішми.
Просто ти не брав слухавку.
Ефро… Не тут.
Ти про що? Я просто хотів поговорити.
Чи це вже не можна? Як ти?
Ніяк. Не тут.
Полю…
Я не скандалити прийшов.
Хотів дізнатись, як ти.
Мені теж непросто.
Ну так не напружуйся.
Як гадаєш, чому не беру слухавку?
Тоді, коли зможемо поговорити?
Не знаю, та не тут.
Як думаєте,
всі люди однаково цінні?
-Так. -Звісно.
Відповідь здається очевидною: так.
Але звернемося до дослідження,
проведеному у США.
Вам необхідно запрограмувати безпілотний автомобіль.
Одного разу гальма можуть відмовити
на пішохідному переході, яким йдуть вісім чоловік.
Що буде етично?
Наїхати на групу із трьох пішоходів
чи збити п'ятьох?
Трьох. Так більше виживе.
Гаразд. Ну а якщо скажу,
що ці троє - діти,
а ті п'ятеро - 90-річні пенсіонери?
Все ще вважаєте, що краще задавити
тих трьох?
-Ні… -Ні.
Життя кожної людини цінне,
але хіба хтось заслуговує на життя більше іншого?
Так.
Ні.
Тиша!
Тиша, діти! Ось вам певна ситуація.
Тепер з переходу йдуть
бабуся, хворий, бізнесмен і злодій.
Кого з них зіб'є безпілотна машина
з етичного погляду?
Хворого.
Бієлю, злодія!
Ні, адже злодій ще має шанс виправитися
і бути корисним суспільству.
А хворий його вже не має.
-Боже… -Ну так він правий.
А що таке?
Намагаюсь бути раціональним.
Ні-ні, це цікаво.
Ми слухаємо.
Та ні, просто…
Не знаю, чи етика може будуватися
на наших почуттях. Вони суб'єктивні.
Так ти пропонуєш ідеологічну позицію,
засновану на оптимізації економічного прибутку?
Так, суспільство витрачає чимало грошей на утримання хворого.
А я думаю про ресурси.
Отже, вся справа в грошах?
Ну так, адже гроші потрібні і у сфері охорони здоров'я,
у її бюджеті.
Економічний фактор - ключовий.
Особливо у США.
Тому вважаю, що автомобіль
потрібно запрограмувати, щоб мінімізувати збитки.
І треба вирішувати не хто більше заслуговує на смерть,
а яких трьох людей варто рятувати.
Відмінний аргумент.
Все ще пропоную влаштувати бенкет.
Сперечатимемося про кохання…
А що, не хочеш?
Щось недобре твориться.
І хамон теж до чого.
Чи я не права?
Тоді скажи.
Чи допоможуть нам дебати забути про наші травми?
Чудово.
Працюватимеш з Бієлем.
Що? Вдвох з ним?
-Так. -Ні!
-Так. -Не буду!
-А ти начебто думати не хотів. -Ні!
-Ні, Маріє. -У нього оцінки вище.
Ти ледве здав на залік.
Сердишся на себе?
Доведеться змиритися.
Навіть якщо це зовсім непросто.
Є такі ж таланти, як і ти, а є діти, що ще здібніші.
І щасливіше.
Завтра об 11:00 зустріч із деканом та ректором.
Я вкрав хамон.
Чи не виженете з команди?
Хвора жінка та злодій.
Будемо ухилятися від розумних тачок.
Так…
Включу пилосос для басейну,
подивимося, як упорається.
А його поставлю…
ось сюди.
-Так. -З ким базікаєш?
Та ні з ким. Сам з собою.
Казкар!
«Його поставлю сюди, пилосос увімкну».
Слухайте, я звик
бути на самоті
після смерті жінки.
А вам не самотньо у такому великому будинку?
Ну звичайно, ні. Я зовсім не самотня.
Прошу вибачення.
Досить вже вибачатися!
Базікаєш одне й те саме!
Так, вибачте…
Гаразд, я більше…
Ну все, проїхали.
-Я книжковий шашель. -Я теж.
Ну, дехто мене так називає.
Виходить, ти не такий, як більшість студентів.
Радуйся, хлопче.
-Можна? -Так, але тобі буде нудно.
Сумніваюсь.
Ого, це скарб! Реліквія, так?
Саме так, раритет.
Повертаю.
Слухайте, не хочу здатися вам підлизою,
але люблю ваші пари.
Дуже дякую.
Але завалиш іспит - поставлю невдачу.
Теж повертаю.
Він неймовірний!
Так, мудра людина. Хочу бути як він.
Читав останню статтю?
Ось. Просто супер.
КУЛЬТУРНІ УРАГАНИ
УРАГАНИ КУЛЬТУРИ
Так, дуже схоже.
Майже теж саме. Очевидний плагіат.
Це плагіат.
Дивись: заголовок, тема, сам текст!
А що, Бієлю?
Усі дурять. І я теж.
-Але тобі це не допомогло. -Це не жарти.
І це не єдина така стаття.
Я перегорнув старі журнали
і знайшов шість сплагіачених статей.
Навіщо це такій мудрій людині?
Не такий він мудрий.
Читає лекції з навушником у вусі.
-«Дякую». -Він брехун!
Заробляє, переписуючи статті з журналів,
які ніхто не читає.
Але пише своїми словами.
Просто черпає натхнення.
-Художники крадуть. -І філософи.
-У Платона. -Ні.
-Так. -Як там кажуть?
-Філософія - це… -Ні. «Західна філософія
коментар до Платона».
-Люблю цю фразу. -Так, вона супер!
-А у мене ідея. -Яка?
Купити вібратор.
-Серйозно? -Так.
Привіт, Бієлю.
У мене поганий день, Полю.
У мене всі такі.
Треба думати над Лігою дебатів.
Як цікаво!
Разом з найкращим учнем?
Бієлю, досить.
Казав же: Ліга дебатів - твоя!
Але це буде не Ліга.
Боланьо хоче влаштувати бенкет, як у Платона.
-Як вистава? -Ні!
Це будуть дебати
на будь-які теми, які запропонуємо.
Уяви собі трапезу.
Стіл ломиться від хамона.
А ми пропонуємо теми для дебатів.
А тепер я тобі раптом знадобився?
Не раптом.
Просто вирішив знайти якогось середнячка…
Слухай, Бієлю, не всі звідси випустяться.
Але ми - неодмінно.
А знаєш чому?
Не тому, що ми розумні,
а тому, що любимо філософію.
Хочу думати разом,
адже ти любиш філософію.
Отримаю свій момент слави?
Ще б пак.
Накриємо на стіл у червні?
Мухи злетяться.
Знайдемо затишне містечко.
А твій дружок випадково над ним не працює?
Так, гаразд, йде.
А я тебе попереджав.
Мені треба працювати. Вибач.
Ще поговоримо. Бувай.
Привіт.
Все добре?
Так, просто повно роботи.
А коли закінчиш?
Та ти зовсім як ректор.
Та ні, просто…
ми хотіли провести тут дебати наприкінці року.
Зрозуміло.
Ну, як вийде.
Подивимося.
Треба когось звільнити.
Але не знаю - кого.
Як би ти вчинив?
Це дуже важливе питання…
Цифри не сходяться, треба щось вирішувати.
Але ж це не жарти,
треба виявити співчуття.
Але в мене його нема.
Таке вже життя, ні?
Гаразд, я піду, а ти ухвалюй свої важливі рішення.
Господи! Та що ти твориш?
Психований! Не один живеш. Не можна ж так голяка ходити!
Нісенітниця!
Що тут таке?
Та блін, я думав, що один, а тут Емі.
-Якого біса? -Я вколовся.
А ти, виявляється, пухнастик.
Вона божевільна!
І це ти кажеш з ананасом на яйцях?
-Привіт, красунчик. -Не називай мене так.
Вибач.
Готую філософську вечірку.
Ти прийдеш?
Навряд чи. Ненавиджу вечірки.
А Поль прийде.
І що?
У вас якась шалена хімія…
з першого дня.
Подобаєшся йому, у нього ні дівчини, ні хлопця.
-І дівчини немає? -Так.
Ну я пішла на пари. До зустрічі!
Говорити з ректором будеш ти.
Ні, давай удвох.
Там вирішимо.
Чи допоможеш, якщо запнуся?
Там буде Боланьо, не парься.
Очі сверблять, всю ніч не спав.
Серйозно?
Я нервувався, читав «Бенкет» Платона.
Здається, голова зараз вибухне.
Не драматизуй.
Я серйозно. Мозок не витримує
всього цього філософського потоку.
Я став одержимим відмінником!
А тепер страждаю.
Мені набридло думати.
Так, це нудна річ.
Справжній антифілософський монолог.
-Але ж він не антифілософський. -Не ображайся.
Просто тяжко!
Ось більшість людей взяли б мандарин і з'їли.
І крапка. Але не я. Я дивлюся на нього і думаю:
«А як він з'явився? Звідки?
Чому існує?»
Як ми домовилися з деканатом у минулому…
-Січні. -В січні.
Ми вирішили провести Лігу дебатів
зі студентами-філософами
під керівництвом Марії Боланьо
з новим підходом.
Розкажи докладніше.
Так, ми хочемо запросити студентів
на відкриті дебати,
надихнувшись «Бенкетом» Платона.
Відтворимо бенкет, як у нього, у великій залі.
Що? У великій залі? І ви самі це вирішили?
Це ідеальне місце.
Так, два моменти:
по-перше, ідея була іншою,
доктор Льоренс.
У деканаті хотіли відродити саму Лігу.
А вони не порадилися зі мною
та влаштовують пікнік.
А по-друге, велика зала не місце
-для експериментів. -Згоден.
Відкриття зали
буде урочистим.
Ось-ось, правильно.
Давайте закриємо її від студентів.
Ким ви себе уявили?
Можна сказати?
Ліга дебатів - це нудно.
Змагання, в яких є переможці та ті, що програли.
На бенкеті тих, хто програв, не буде.
Ну звичайно. Уявіть собі столи…
з купою їжі для учасників. Ми звернемося до хлопців,
запропонуємо подискутувати про філософію, про кохання, про життя.
Так відкриття великої зали супроводжуватиметься
справжнім бенкетом.
Розвіємо міф про студентів філософського.
І який же?
Що ми зануди.
Але філософи люблять пожартувати.
Гумор - життя.
І як називатиметься ваш захід?
«Антифілософський бенкет».
Якщо чоловік базікає сам із собою - біжи.
Та гаразд тобі, Сюзанно. Він просто кумедний, от і все.
Вікі, та яка різниця? Допомагає з господарством - уже добре.
-А будинок величезний… -Та взагалі.
Сад, звісно, скарб.
Але в самому будинку…
купа порожніх кімнат.
Вони всі потрібні, Сюзанно.
Але на кухню ти точно не заходиш.
З появою Альфонсо.
Тихіше, він іде!
Заберу ваші стаканчики.
А ти мала рацію.
«Заберу ваші стаканчики…»
Ось сміховисько!
Людина-тифлокоментар.
Базікаю сам з собою…
Так, базікаю!
Хочете, щоб балакав сам з собою?
Та без проблем!
Дістану овочевий крем-супчик
і виллю його в раковину.
Ось так…
Нехай їдять погань із банок!
Дурепи!
-Акселю? -Привіт.
Я хотів сказати
що не збирався втручатися у твої справи.
Цифри не сходяться, що вдієш?
Та нісенітниця.
І ректор погодився провести дебати тут, у великій залі.
Ось, я хотів тобі про це розповісти.
Перепрошуєш, щоб я швидше тут все доробив?
Ні це не так.
Ну, частково.
Скажи, коли все буде готово.
Я теж хочу дещо дізнатися.
Оті сказала мені, що ти бісексуал.
Ось бісе, Оті!
Міг би розповісти мені.
А що, це щось важливе?
Ні, мені все одно, що ти бі.
Просто цікаво, чи ти ховаєш щось ще?
Напевне.
Не можна впізнати людину за одну прогулянку.
Ти такий загадковий… Точно щось приховуєш.
Та ні.
Гаразд.
Виходить, я помиляюся?
Так.
Скоро дам тобі знати про терміни.
До Боланьо йдеш?
Так.
Зможу здати. Але щодо Оті та Поля не знаю.
То ти що, більше не дружиш з Полем?
Дружу, звичайно.
Як і він зі мною.
-Доброго дня! -Привіт.
Класна у вас стаття.
Дуже дякую.
Я погортав журнали…
які ви повернули. Дуже цікаві.
Нічого особливого.
Вивчи краще бібліографію курсу.
Збираюсь ставити тобі десятку.
Забороняє читати.
Та йому начхати.
-Він нервував. -Не нервував.
Отже, Віргінський університет
та розумні автомобілі
заволоділи розумом моїх студентів.
Тепер ви думаєте про те, кого б убити.
Ця етична дилема -
не більше ніж варіація
проблеми вагонетки,
сформульованої Філіппою Фут більше півстоліття тому.
Гадаю, кожен із вас сам вирішить,
як запрограмувати розумний автомобіль.
Очевидно, що у цьому уявному експерименті
немає правильної відповіді.
-Так? -А в ньому взагалі є сенс?
Він класно допомагає вивчати мораль,
дає ґрунт для роздумів,
але питання у тому, кого б переїхати
трохи фашистське, ні?
Запрограмувати машину
на неминуче вбивство…
Якщо вона така розумна, нехай рятує всіх.
Нехай злетить у повітря, якщо відмовить гальма.
Навіщо взагалі вирішувати, чиє життя цінніше: злодія,
хворого чи старого?
Чому людству вічно потрібні жертви?
Навіщо всі ці ігри у вбивство?
Нас змушують приймати чийсь бік,
когось карати.
Але ж колись і ми станемо старими,
злодіями чи хворими.
Може, вип'ємо?
Не можу. У мене зміна у «Сатанасі».
Починаю раніше.
Хотів звинуватити тебе за те, що ти сказала Акселю.
Пробач, просто ляпнула.
Ти диво!
Полю, чому ти від нас віддалився?
Ми ж багато балакали.
Не знаю.
Просто дивно.
Етьєн поїхав, і ти від нас віддалився.
Все добре, Оті.
Полю, розумію, тобі він подобався, але я не дурна
і не куплюсь на твої відмовки.
Можеш не розповідати,
просто знай, що я поряд
та готова підтримати.
-Привіт. -Здрастуй.
А це що?
Подарунок.
Серйозно?
Мармеладки?
А ти їх не любиш?
Солодощі всі люблять.
А на честь чого?
Найкращі ліки
від нав'язливих думок.
Лікуйся давай, горе від розуму.
Якщо зможу чимось допомогти, тільки свисни.
Я рада, що ти тут, Октавіо.
Слухай…
Ти що, мене шкодуєш?
Ні.
А тобі себе не шкода?
Ні. Звичайно, ні.
Маріє.
Знову зірвалася?
Знаю, вважаєш мене моїм найлютішим ворогом.
Я цього не говорила.
-Але тобі зовсім недобре… -Не чіпай мене.
І швидку не викликай.
Навіщо ти прийшла?
Хочу сказати, що я чудово пам'ятаю:
це ти пропонувала провести бенкет,
ще будучи моєю студенткою.
Сподіваюся, у вас все вийде.
Сільвіє…
Ти моя єдина подруга.
Я наступала на граблі,
а ти мене постійно терпіла.
Я сумую за тобою.
Люблю тебе, дуриндо!
Закрий двері.
-Але… -Закривай давай!
Коли Октавіо почав розповідати про свою поїздку до Кенії,
я відчув фальш.
Мабуть, і її вигадав. Їздив у Дюссельдорф,
типове, сіре і нудне місто.
У Дюссельдорфі класно.
Так, знаю.
-Ну гаразд, в будь-яке інше місто. -Так.
Мій двоюрідний брат працює в Мілуокі.
І огидніше людини я ще не зустрічала.
У Мілуокі!
Так, він дурний, але просто красень.
Я про нього навіть мріяла.
Такий волохатий животик!
Ви мали рацію.
Може, він і класний викладач, але брехун.
Займається плагіатом.
Люди неідеальні. Ось ми з Оті.
Вона просто заявила,
що збирається і йде.
Оті і мене покинула
після вечірки у Рая.
Вона тобі не розповідала?
Ні.
Ми цілувалися… і не лише. Ну все, проїхали.
Не дивись на мене. Я не знав!
Вона мене з розуму зводить.
Тепер виявляється, що в неї з Оті…
Ну, Оті така, сам знаєш.
У вас щось було?
Проїхали.
СУПЕРМЕН, ЯКИЙ ЛЮБИТЬ ТЕБЕ
Ефро.
Я біля входу.
Ти звільнився?
Ось бісе!
-Привіт. -Це жах!
Тебе через мене звільнили.
Ну а що робити?
-Заспокойся. -Не можу.
Ще й гроші відняли із зарплати?
Я хотів сказати
що я їду.
Куди?
Туди, де мене ніхто не знає.
Познайомлюся з новими людьми та
працюватиму екскурсоводом
або митиму машини.
Чорт, якби я не з'явився…
Полю, та не хвилюйся ти.
Ти не винен.
Знали, що в мене ВІЛ,
ось і чекали моменту, щоб викинути.
Не можна звільняти за це.
За законом, так, не можна.
Але це через СНІД.
Не кажи «СНІД».
Ти ж сам усе знаєш.
Якщо у тебе рак, тебе всі шкодують.
А якщо ВІЛ - всі від тебе сахаються.
Намагаюся не розкисати.
Розмірковую про всяке,
часом веселюся.
Звикаю до ліків.
Але ти нікому не сказав.
Адже тоді ти станеш у їхніх очах брудним педиком.
Боже, Ефро…
Людству потрібні жертви.
Тобі в універі ще не розповіли?
Ти мені справді дуже подобався.
Особливо, коли ти сказав:
«Я Поль, і крапка».
Коли ми…
Що?
Мені було добре…
коли ми були разом.
Не хвилюйся, Ефро.
Ти не знав.
І крапка.
Привіт!
Привіт.
Ну як пройшло заняття?
Шах і мат.
Знаю, Поль тобі розповів.
Чому ти мені не сказав?
Мені було соромно, Глоріє.
Всі ці борги, це страшно принизливо.
Але ж ми пара, близькі люди.
Допомагаємо один одному.
Я допомогла б виплатити.
Ні! Дякую, але не дозволю.
Сам кашу заварив, сам і їм.
Який гордий!
Люба, не гнівайся, будь ласка.
Тепер працюватиму в особняку Рая,
доки не виплачу борг.
А потім все, до побачення.
Підписав контракт.
Ще б пак.
А тебе там не кривдять?
Все просто чудово.
Ось сьогодні господиня сказала:
«Альфонсо, відпочинь, випий!»
Так що я розсівся як король
та попивав пиво в саду.
-Ти сяєш! -Бувай!
-На добраніч. -Бувай.
-Бувай! -Бувай!
-Чао. -До завтра, красеню.
Бувай! Вимкнути світло?
-Ні, там Діно! -Добре, добраніч!
-Заходь. -Я йду, всі розійшлися.
Смачний коктейль. Молодець, швидко вчишся.
Виявляється, можу пити не лише таблетки,
от і балую себе час від часу.
Ну давай, підійди.
Жити на острові наодинці з секретами? Я не хочу!
Хочеш не шкодувати ні про що?
Я - ні.
Чиста філософія.
Непогано.
Сподобалася моя пігульниця?
Чорно-біла, як доміношка.
Дивись.
Богоматір парацетамолу,
нехай він не кінчається.
Молимо тебе, Господи.
Омепразол - покровитель мого шлунка.
Лоразепама половинку.
Я зав'язав з транквілізаторами.
Ось уже два роки. Так що знаю міру.
А ось мій найвідданіший друг - антиретровірусний.
Саме він тримає ворога у страху вже 25 років.
З 1995-го.
Мої друзі померли ще до того,
як лікарі винайшли ці схеми.
У живих залишився лише я.
Якими вони були?
Мої друзі? О, у мене їх було багато!
І вони мерли як мухи.
Адіель, 28-річний кубинець.
Хуан Карлос із глушині Естремадури.
Він поїхав із міста, інакше б його забили камінням.
Там йшло якесь свято,
та його, гомосексуала, закидали камінням.
Джорді…
Витончений чоловік, адвокат.
І стручок у нього був…
просто чудо!
Його вдова і двоє синів так і не оговталися.
Так, припиняй!
Не дивись на мене як на немічного.
Я на вас так не дивлюсь.
Але ви ж і справді вболіваєте, так?
Ні.
Хворі лихоманять у ліжку.
А я маю вірус.
Із ним можна жити.
Працюю щодня.
Стою за баром, розмовляю з клієнтами.
Виступаю на сцені. Я схожий на хворого?
Звичайно, ні.
Це все забобони суспільства.
Та до біса це суспільство!
Не потрібне нічиє схвалення.
Обійдусь і без місця у їхньому світі.
Коли мені поставили діагноз, я почав берегти себе.
Інакше не був би таким красенем.
Ніколи не вбирався.
Ніколи не їв так класно.
Їжа смачніша, все ідеально сідає.
Купую собі подарунки.
Я улюбленець долі.
Я дізнався, що мене живить…
саме задоволення.
А це, Аполлоне,
секрет здоров'я.
Язик проковтнув?
Хочу вас дещо з ким познайомити.
А він красень?
Це жінка.
Ти звільнений!
Я не маю часу на гетеросексуальну спільноту.
Але її схвалив Аполлон.
Діно сьогодні ощасливив Аполлона.