Vaig comprar aquest vestit a París
fa sis misos i, ara, mira tu.
I això que porto les calces faixa. No ho entenc.
I la perruca: 30 euros. Què et sembla?
- Pol! Marxem d'aquí dos minuts. - D'acord, OK.
Com? Que marxes?
Però què hi faig jo aquí sense conèixer ningú?
Que el Dino val la pena.
Ja. Se suposa que m'ha de caure bé aquest tal Dino.
És molt empàtic. Explica-li el que vulguis que t'entendrà.
No ho deus dir per tu.
No vas explicant els teus secrets.
L'únic que sé de tu és que…
- robes pernils! - Atenció.
He rebut una oferta per vendre el local.
No!
- Què voleu que faci amb un milió d'euros? - Dino!
- Aquesta és la famosa María Bolaño? - En persona.
Hola!
- L'Apol·lo m'ha parlat molt de tu. - L'Apol·lo?
Dos petonets, catedràtica!
Abans de res, per evitar malentesos,
- m'agraden els homes. - Ja.
Doncs per evitar recaigudes, soc alcohòlica,
i fa dos mesos que no bec.
- Ja tinc un peu al taxi. - Ui, doncs treu-lo.
Vull que tastis un còctel sense alcohol que t'encantarà.
Porta granadina, llima-llimona i ginger ale. Nen!
Un Shirley Temple per a la María Bolaño.
Quines ganes de festa tinc, nen! Hi haurà més de 300 persones.
- Algun problema, Discòbol? - Què va.
- M'encanta que estigueu tan pirats. - Aprofita el moment.
- D'aquí deu anys, tots calbs i grassos. - Collons, no m'ajudes.
A veure, el món és així. Mira: photocall, roba, begudes…
Una altra, d'una altra manera.
- Així. - Així, així.
- A veure. - A veure.
- Tio! - No, no.
- No? - Surto gras.
- És el que hi ha. - Anem a buscar roba.
- Això és per a mi. - Que xulo, tio!
- Aquesta! - Biel! De Mozart?
Què tal? Ja et trobava a faltar.
Això a la meva facultat seria impossible. M'encanta Filosofia.
- Doncs a canviar de carrera, no? - Sí, que vingui a Mates amb mi.
Tens 40 camises a l'armari. No les he comptat,
- però a vista d'ocell… - Vull aquesta.
- T'ho dic de bon rotllo. - D'acord, de seguida la tinc.
Quina mala cara fa, senyora.
- Es troba bé? - Perfectament.
Doncs res, li anava a planxar la camisa
- al Rai. - Planxi, planxi.
Mare meva!
Doncs què vols que et digui.
Se m'ha encomanat el poc interès dels catalans per conèixer gent.
Sí, són fets a la seva.
Però es tanquen a casa a les set.
Jo també ho faig.
Ja he deambulat prou.
T'entenc.
Portes tancades i cap sobri.
Així no t'escapes com una lloba assedegada.
No feia falta la comparació.
Escolta, nena!
Nena?
- Quina pell més fina! - M'incomoda que em diguin nena.
D'acord.
Tens fills?
Sí, tinc una filla.
Es diu Laura, té 28 anys, treballa, té parella
y se'n volen anar a viure junts. Tenen síndrome de Down.
I s'estimen?
Això sembla.
Quina meravella!
No em penses preguntar si tinc fills?
- Però tu tens fills? - Ui! Un.
Amb una amiga lesbiana. Els 80 van ser molt bojos.
Vam tenir un embolic molt intens, una mica fugaç, perquè es va esfumar.
Però m'agrada pensar…
que el meu fill es diu Elton,
que viuen els dos feliços i bronzejats als Keys de Florida.
O sigui que no tens ni idea de si ets pare.
Com? Estic convençut que sí.
A veure, això un pare ho sap. Quan ha de ploure, em fa mal el còccix.
- Què has de guanyar tu! - Flipat!
- Vale. - Què passa, Rai?
- Home, Amy O'Connor! - Rai Housemichael!
M'encanta. Tens una pistola per disparar als hipòcrites?
- Pot ser. - Com estàs?
- Bé. - Oh, és bo.
- Senyora! Ai, Déu meu. - On és el meu fill?
Tingui. Tapi's.
-Tapi's. - No puc més.
- Alguna cosa li ha caigut malament. - És vertigen. No és la primera vegada.
Conec unes pastilles per al vertigen que li aniran la mar de bé.
Vam anar a Gandia, em trobava malament
- i el mosso… - Per favor!
Doncs ni un minut més.
Aquí es queden vostè i el seu vertigen.
Sí. Ja hi vaig.
Ha mort!
Els pobles d'Espanya em recorden molt a Arkansas.
En canvi, Catalunya té molta personalitat.
- Molta. - Ui, sí, molta.
Vinga, va!
No enredis.
- Biel, no enredis. Biel, no! - Vinga!
- Aquest tio està pirat. - És veritat.
227 i me n'emporto sis i…
És quasi un miracle que la caixa quadri.
Jo encara he de pagar el meu, eh.
Ui, Déu meu, això sí que és català!
A mi m'agrada molt el "cal".
En lloc de dir: "És necessari?", diuen: "Cal?".
No t'encantaria tenir un "cal" en espanyol?
- Bé, Dino, me'n vaig. - Cal?
- Ja fa una estona que soc aquí. - No tens gaires amics, no?
Tu què vas, de psicòleg? O escrius llibres d'autoajuda?
No és cap crítica. Només dic el que sembla.
Mira, no vull acabar enfadada, d'acord?
Ha estat molt bé, hem xerrat i un dia quedem amb l'Apol·lo.
Però de moment tu i jo encara som uns desconeguts.
Em dic Balbino.
Ma mare era asturiana.
Alguns em deien Balbi, d'altres em deien Bino.
A l'arribar a Barcelona, li vaig dir a ma mare: "Aquí seré el Dino".
Per Dean Martin.
Esclar que ja quasi ningú recorda Dean Martin.
Jo sí.
I et negues a passar una nit amb un admirador seu?
Un altre dia.
Qui et pentina?
Perdona?
Que qui et pentina.
Jo sola.
Ara ho entenc.
Si et quedes, et pentino jo.
I, a canvi, tu em fas una classe d'Ètica.
Cada vuit hores, com un rellotge.
- No se n'oblidi. Li poso una alarma? - No cal.
Pobre home. Es va morir.
Li deien
Martinete, pel seu cognom, Martín. Baixet…
Era un tap de bassa, calb…
Una persona entranyable.
Em vaig quedar una nit parlant amb ell fins a les tantes.
Em va explicar la seva infància trista
en un poble de Galícia,
el seu primer amor, amb qui somiava cada nit…
Tres dies més tard, la meva dona i jo vam baixar a esmorzar.
Ve el propietari de l'hotel amb llàgrimes als ulls…
"S'ha mort el Martinete".
S'havia matat amb la moto.
Mira! Mira, mira, mira…
Sí. No me'l volia emportar, l'hi juro.
Ho deixo tot on era en un moment i vostè cuidi's.
- Cuidi's. - Em cuidaré si em dona la gana.
- Ja parlarem. - Senyora.
Senyora.
La mare que em va parir.
- Vinga! - Una, dos, tres i…
Quien no apoya… Ja ho saps. Vinga.
Vinga, una altra!
- Una altra. - Vinga, va.
Epictet deia que no s'ha de viure la vida pensant en el passat
ni en el futur, sinó centrar-se en el present
perquè és l'única manera de controlar les coses.
- I ni així. - Ja. No, ni així. Tens raó.
Està embullat!
Tu pentina, que s'ha de desembullar.
- Té els cabell molt aspres. - Escolta, guapa.
No tenies una cita amb un futbolista?
Ai, amors, me'n vaig.
- Pensa a posar-li coloret. - Adeu.
Adeu.
Tanca els ulls.
- Ara explica'm alguna cosa tu. - Ui, jo només sé d'òpera.
- T'agrada l'òpera? - No especialment.
- M'encanta el rèquiem de Mozart. - Brutal.
Però m'agrada més la part que no és seva.
- Mira que ets rara, eh. - Ja.
Tu, en canvi, ets d'allò més senzill.
Obre els ulls.
No, no m'agrada.
No és el meu estil.
Esclar, el teu estil és no cuidar-te.
Però tu de què cony vas?
De vegades peco de sinceritat.
Posa't la sinceritat per on et càpiga.
- Jo me'n vaig. - Deixa de dir-ho i fes-ho.
I explica al món que el Dino ha notat que no t'agradaves
i ha dedicat el seu temps a cuidar la teva imatge.
Molt d'Epictet, collons,
però que sàpigues que vius ancorada al passat,
sospirant pel que podries haver sigut.
A mi
m'agradaria tornar a ser un jove Apol·lo, però…
l'amiguet dels gossos.
Collons!
Què passa?
- Va, agafa'l. - Que no sigui la senyora.
- Digues, Rai. - Estic a la universitat.
Espera, xaval.
O agafes una pulmonia.
Collons.
Li arribo a dir 300 euros…
i diu que sí.
Seré imbècil!
A veure, nen.
O m'ho demanes si us plau o torno a casa amb la roba.
- Joder! - Què?
De què et queixes?
Hi ha gent que sempre trepitja merda
i tu vas en un monopatí invisible.
Atenció!
Les normes de la Milla Versalles…
és que no hi ha normes!
Un…
dos…
tres!
- Estava així. - Segueix, Arni.
Sí!
Escolta, Glòria,
tu saps si al Pol li passa alguna cosa rara?
- On ho has trobat? - Al fons del calaix.
Si fossin aspirines, no les amagaria al fons del calaix.
- Que no hi vagis. - Com que no?
Necessita ajuda, no se n'adona i se'n va de festa com si res.
Soc son pare. Hi he de parlar.
He de parlar amb ell ara.
- I jo donant-li disgustos. - Fes-me cas d'una puta vegada, hòstia!
Els déus m'han castigat llençant-me a l'estany dels nenúfars.
Biel, no et trenquis el caparronet.
Suca, suca.
És l'únic que sucarem aquesta nit.
Veus? D'això se'n diu l'orgasme gai.
Que és quan un marica fa riure una dona.
Calla!
Has aconseguit passar la nit fora de casa.
I sòbria.
I ben guapa que estàs.
Ai, quan et vegi ta filla.
Fa 28 anys que la cuido.
Però no m'he sabut cuidar a mi.
Em temo que la filosofia no t'ajuda tant com sembla.
Què ha d'ajudar!
No ajuda ni… Ni tan sols serveix de consol.
No. Fa tota la puta vida que estic en guerra.
Tota la vida.
Sense treva. Un error i un altre error I un altre error.
Com pot ser que sent una persona intel·ligent com soc…
m'hagi pogut equivocar d'aquesta manera?
Compte amb el brodat, no t'esgarrapis el nas.
Ai, màgia!
Has plorut.
- Plorat? - No.
Plorar i riure alhora.
Plorer.
Ma mare em feia plorer.
Sempre fas referència als Estats Units. M'encanta.
Subtítols: Maria Romero Soronellas