Et felicito.
Sí?
- Què vol dir? - Has seguit molt bé el tractament.
Ja ho saps, Andreu. Com un rellotge.
Em prenc les pastilles a la mateixa hora.
La càrrega viral ha baixat. Gairebé indetectable.
Té. Aquí en tens per dos mesos més.
Segueix cuidant-te, que vas per bon camí.
Un camí que no té final.
No estàs content?
No.
Està bé el que em dius, eh? Però…
tinc el que tinc.
T'has d'habituar a un tractament que no és fàcil.
Has de continuar així i fer vida normal.
Defineix "vida normal".
El concepte "normal" a mi ja no m'agrada, però,
a què et refereixes quan dius "vida normal"?
Puc explicar-ho a la gent?
Puc follar tranquil? Puc tenir una parella?
Tinc una parella, i li explico?
- Així. - Moltes parelles conviuen amb el VIH.
I si ets indetectable, no el transmets,
- Encara que follis sense condó. - Ja ho sé.
Però hauré de dir-li al tio que em mola que tinc sida.
La gent entén això, sidós.
Entenc que et posis ansiós,
però aquí tens dues opcions:
construir o destruir.
Destruir. Collons, quines paraules.
No soc el teu enemic.
Si vols començar amb algú que t'importa,
hauràs d'explicar-li.
Vida normal, en el meu cas, vol dir conviure amb la por.
Ja és aquí.
Hola!
Marxo de seguida, vale?
Escolta, escolta. On anaves tan aviat?
Que has marxat a les set del matí.
Tornes i marxes altre cop?
Necessitava uns apunts d'una amiga.
Seu. Seu i menja una mica,
que tens mala cara.
Resulta que estic bé.
A la teva edat s'ha de menjar.
- Tot bé per la universitat? - Sí. M'han donat la beca.
Felicitats!
Vaja, primera notícia. I des de quan ho saps?
Doncs ja fa uns dies.
Si és que es nota.
Està deprimit.
Sinó, m'hauria explicat això de la beca.
Com vaig a treballar sabent que el Pol està malalt?
Porto dies responent-te aquesta pregunta
i aguantant les teves pors, que les entenc.
Però, sincerament, m'estàs cansant.
I què faig?
Li dono un temps fins que m'ho expliqui?
No, t'has de donar temps tu fins que ho entenguis.
Després del que es va saber sobre el Michael Jackson
i la seva suposada relació amb menors,
hem de continuar escoltant les seves cançons?
No, no.
A veure, aixequeu aquestes manetes.
Encenguin les torxes els del no al Michael
i surtin per calar-li foc al mite.
Michael sí o Michael no?
A veure, vostè, que la veig amb la mà molt alçada.
No puc ballar el moonwalk passant l'aspiradora?
Vale.
Perquè era un degenerat,
i quan entres al Spotify i escoltes la seva música
estàs aprovant el que va fer.
I els seus hereus guanyen pasta.
Sí! És clar que sí!
Vostès creuen que és just jutjar l'obra d'una persona
per la seva vida privada?
Sí, sí.
- No. - Però, un moment.
Les obres tenen una realitat independent de l'artista.
És veritat. Crec molt radical censurar una obra
perquè la vida de l'artista no sigui exemplar.
Segur que la història està plena de genis imperfectes.
Em ve al cap Caravaggio.
Va matar a una persona.
Què fem amb les seves pintures?
Les destrossem?
Sí o no?
Ah, ara no.
Llavors, estem aprovant l'assassinat?
Ho tinc clar, cal separar l'obra de l'artista.
Si Michael Jackson abusés del teu fill,
també la separaries?
Sí. La justícia ha de mantenir-se a una distància dels fets.
Si no, tots a la foguera.
Et sembla bé que un abusador guanyi diners amb el seu art?
Em sembla bé que sigui jutjat i que pagui.
Hi estic d'acord.
Que jutgin a les persones pels seus actes
i que deixin en pau l'art.
Tothom dona lliçons de moralitat, hòstia.
- Ui, que s'enfada. - Doncs, clar que m'enfado, Biel.
Els mòbils que feu servir segurament estan fets
a fàbriques que exploten a nens.
Grans marques de roba,
amb seus a Tailàndia, Cambodja,
perquè costa quatre duros.
I violen els drets de la gent, però clar,
qui deixaria de comprar aquestes marques?
Ningú. Està tot podrit.
No conec ningú amb les mans netes.
La meva àvia.
I tu què saps, Oti?
I si de petita s'excitava matant conills a pedrades?
Quin xaval.
Què hi fots, aquí?
T'estava buscant.
- Avui treballes? - Hum… No.
Doncs, vine amb mi a l'Empordà.
Com?
A fer què a l'Empordà?
Res, he d'anar a casa dels meus pares. Tornaríem demà.
En serio? Amb els teus pares?
Si ens coneguéssim una mica més, vale, però…
No sé si hauria de ser al revés.
I quin seria l'ordre natural?
No et presentaré com el meu nòvio, no ho som.
- No? - No, no.
Vull que coneguin el Lucky, i pensava que volies acompanyar-me.
Però és igual, ja li diré al Lucky que és definitiu, no l'estimes.
Tinc una reunió amb el degà pel debat del paranimf.
Ah.
I hi estaríem fins demà?
Sí.
Hi ha llits, dorm on vulguis.
No ho dic per això, és que no sé si…
- Si és gaire normal. - Això?
Depèn. No sé què vol dir per tu normal.
Alfonso,
pensava fer servir la sala per llegir.
Acabo de seguida, senyora.
Es troba millor?
Sí. Va ser només aquella nit, sí.
Però què estaves fent?
Endurint els coixins perquè no hi quedi la marca.
Del meu cul?
Del cul que sigui, senyora.
Sempre és millor tenir els coixins bé.
Per quan vinguin visites.
No et preocupis tant de les visites, crec que hi ha coses més urgents a fer.
D'acord.
Aniré a la planxa, que tinc coses acumulades.
No, ja li he dit a l'Herminia que ho faci ella.
A partir d'ara, se n'encarregarà ella.
Perdoni,
la planxa era cosa meva, vostè m'ho va dir el primer dia.
Com li sap tant de greu no entrar a l'habitació de la planxa?
Parlem clar.
Ho diu pel tratge que em vaig emprovar.
Evidentment.
- Jo no tenia intenció de robar-lo. - D'acord.
Estaves jugant a les disfresses?
Vinga, acaba ràpid, que necessito la sala.
- Però senyora… - Ràpid, si us plau.
Si fos catalana, votaria a favor de la independència.
És un problema complex. Des de fora no s'entén.
Ja, el mateix passa amb els Estats Units.
Creuen que estem malament del cap.
- Ah, sí? - Uh-huh.
I aquí no s'adonen que en el vell continent,
tothom mereix teràpia.
Deixa-ho, Arni, no aconseguiré un orgasme.
Com vulguis.
Ni que sigui un últim cop?
Ho intentem?
No. A més no està bé follar amb un company de pis.
Això serà a Amèrica, eh?
Però al vell continent…
Arni, si us plau…
És una llàstima,
perquè jo també tinc
pèls a la panxa.
Com que el Pol no vindrà?
Es veu que li ha sorgit un imprevist.
Quina cara.
Però és igual, perquè em sé de memòria el que hem estat parlant.
Ja, ja veig jo com les gasten els lampistes de Girona, eh?
- Bon dia, noi. - Bon dia.
Bé, doncs. Ara suposo que ens explicaràs una mica millor
això que potser fareu del debat, no?
Bueno, potser no, segur.
Tenim moltes idees.
Com jo quan vaig començar.
Em bellugava pels despatxos amb idees fresques.
Mira, noi. Si féssiu això del debat,
hauria de ser una cosa… Una cosa dinàmica, eh?
No fos cas que ens convertíssim en el parallamps del ridícul.
Estarà bé el debat, no pateixis.
Sí, home, sí. Si no ho dubto, Octavi.
Però, fixat, nano, vaig tenir un gran mestre
que em va dir una cosa molt important.
Si vols arribar lluny a la vida, calen tres coses:
talent,
responsabilitat i…
Esforç?
Esforç.
Baixa. Vine.
Mira! Què? T'agrada?
- Té. - Gràcies.
Hola?
Vine.
No hi són?
- Estigues quieta, collons! - Sí que hi són.
- Hola! - Va, hòstia, papa!
- No vull que em toqui sol! - Agafaràs fred, home.
Deixa'l si no vol.
Mira, aquí es queda.
- Avi, queda't aquí a l'ombra. - És clar que sí.
- Vine. - I aquest gos?
- El Lucky. Ja me l'han donat. - Ai! Que maco.
- A veure quan et dura aquest. - Mama…
No ho diu pel gos.
- Guapo! - Ell és el Pol.
Mariona, ma mare, Valentí, mon avi.
- Molt de gust. - Agafa això, que m'ajudaràs.
Vine.
- Tu has volgut venir. - I tu, ves a veure el teu pare.
- Té, el Lucky. - Ah, sí.
Et quedes amb l'avi.
Vine aquí, guapo.
Ui, que guapo!
No et cansaràs mai de Bach, eh?
Bach no és com la música d'ara,
que t'esgota quan l'has escoltada deu cops.
- He sentit veus. - Sí.
He vingut amb el galgo i amb un amic.
Ja?
Sí, ja.
La cerimònia és demà.
No m'he escaquejat de la feina.
He començat a les sis del matí per no perdre hores.
Ja… A les sis del matí esmorzava jo
quan treballava la nit al taller.
Vale, papa, tu més. Tu sempre més. Sí.
La teva mare em demana un to conciliador,
però no en sé.
Ja sé que no et caic bé, papa.
Quins pebrots tens.
Tu vols que treballi com tu, i això no serà mai.
Ets massa bo, no… No estic a l'altura.
Si t'estimessis l'ofici…
Amb mi no cal que estiguis agradable, però
amb el meu amic podràs ser simpàtic?
Més?
Sí. Hem de fer un solc gran perquè hi càpiga el cepelló.
Clar.
Li deus agradar molt a l'Axel perquè et convidi a una cerimònia fúnebre.
Com?
No t'ho ha dit?
- Qui s'ha mort? - La meva mare hauria fet 90 anys demà.
I li regalem un arbre. Un liquidàmbar.
A l'hivern fa una fulla vermella.
- Molt bé. - Va ser idea del Daniel.
- Daniel? - Sí, l'anterior parella de l'Axel.
Vinga, va, una mica més.
- Pol! - Què?
Vine!
Dona'm, ja acabo jo.
Axel, si sortiu, no torneu tard,
que venen en Nando i la Cèlia a sopar!
Val!
Té, agafa aquesta.
No m'havies dit lo de la cerimònia de l'àvia.
Ja…
He pensat que igual et donava mal rotllo, i no voldries venir.
Sí que tenies ganes que vingués.
M'encanta que estiguis aquí.
I el Daniel?
- Collons, ma mare! Ma mare, no? - Sí, sí.
- Un exnòvio. - Ja.
- Tu no tens exnòvios? - No.
- He tingut menys temps. - Oh, vell! M'has dit vell.
M'has dit vell. Gràcies. Gràcies.
- Vinga, va, anem. - Sí, sí, suposo.
- Què passa? No vols? - Sí, va.
- Deixem les bicis? - Que em ve de gust!
Lucky, aquí et quedes!
Me'n vaig amb el teu amo, que no et vol ni veure.
Va, vine.
No sé què fots vivint a Barcelona tenint això.
No vull viure amb la família.
Jo visc amb el papa.
Ja m'ho diràs d'aquí a uns anys.
Estàs bé?
Fa molt de temps que no em banyo al mar.
No.
Tio, en serio?
Va, està molt freda, boig.
Para!
T'agrada el meu cos?
Em cuido molt.
No diries mai que estic malalt, no?
Però, què fots Pol!
Estàs bé?
Tinc el VIH.
No sé què foto explicant-t'ho a tu.
Potser perquè m'agrades, i ho has de saber.
Fas cara d'entendre coses.
Pues mira, jo no entenc res.
No aconsegueixo entendre per què m'ha passat a mi.
I veus, aquest cos, que t'atrau bastant, perquè he vist com el miraves abans?
Doncs, tant de bo no el tingués, tio.
Jo, el que voldria és fugir de mi.
Canviar de carrosseria, perquè, allà on vaig, el VIH ve amb mi.
I em cuido més que mai, i menjo, i faig esport,
i el metge em diu que està tot bé, però…
M'hauré d'acostumar a la famosa "vida normal".
En el meu cas, no explicar-ho, perquè com ho expliqui, ja no seré normal.
És que estic fart de fer-me gran a base d'hòsties, tio.
De la meva mare ni me’n recordo, joder.
He anat perdent gent, i amb això, vaig pensar:
"Joder, Pol, tu també?"
Doncs, es veu que no, tio,
es pot viure, i si tens amb qui follar, doncs, millor dir-li,
que és el que tinc ganes de fer amb tu des que vam anar a buscar el Lucky.
Mira,
els galgos són melancòlics, però
aprenen ràpidament a ser feliços. Tu potser ets una mica galgo, Pol.
Espero que sí.
Amb la teva família prometo ser més discret.
Mentre no li diguis al meu pare que no suportes la música clàssica…
Alfonso, què coi fas?
Doncs netejar, senyora, netejar. No ho veu?
T'he dit que no t'acostis a l'habitació de la planxa.
Ja sé el que m'ha dit.
I com no vol que m'hi apropi
per si robo,
esborro les empremtes.
Que la veig capaç de trucar als Mossos i posar-me en un embolic.
Que vostè fa por.
Que lleig! Que lleig, i ofensiu, de veritat.
Bastants problemes tinc,
i molt més importants, com perquè a sobre
- em caigui una denúncia. - No pensava denunciar-te.
Sé que va ser ofensiu
per a vostè, perquè era
el tratge del seu marit, en pau descansi.
Jo simplement vaig obrir l'armari
i vaig descobrir la cova d'Alí Babá.
Si ni tan sols el vaig gaudir,
perquè els pantalons m'anaven ajustadíssims.
Prou, Alfonso, prou. Ja està, ja està.
Miri,
noto
que des del primer dia sobro en aquesta casa.
I que consti que jo no vaig demanar feina, sinó que me la va oferir el Rai.
Si vostè se sent incòmoda amb mi,
agafo les meves coses i me'n vaig.
Quina tonteria!
Ves a la bodega, i rasca les taques d'humitat,
fa dies que ho tens pendent.
Fins demà.
María.
Si, digues.
Res, que
ja era hora que em parlessis després de venir a casa meva.
- Ho recordes? - Sí. No sé ni què et vaig dir.
Ximpleries. Ni cas.
Llavors,
- estàs bé? - Molt millor.
Afortunadament, he canviat de padrí.
Vinga,
ens veiem, eh?
Adeu.
Salut!
No hi ha gots en aquesta universitat? En serio?
Joder amb la pública. Això a la privada no passa.
- Mola molt quan et poses destructiu. - No, es posa classista.
Només intento construir un món millor.
Tios, examen d'Història de la Cultura en dos dies.
- Fem grup d'estudi? - Sí, per mi ok.
Has abandonat les xuletes?
No, va. He de fer el possible per aprovar estudiant.
Prou de fer servir el mòbil per copiar.
Faré colzes i empollaré… Claríssim.
- Molt bé. - La via socràtica, no?
No pega gens amb tu.
No siguis cabró. Després em pilla inseguretat.
I quina via pega més amb l'Oti?
copiar sense remordiments
perquè no surt a compte ser just. Tal qual.
Si ets just, et donen pel cul. Triomfen els fills de puta.
Has de participar al debat que estem muntant.
Vull la birra en got, i espero que no me'l donin de plàstic.
També és veritat que el tio aquest està més amargat que el Batman.
- M'encanta el parquet. - A mi també.
És d'origen.
D'origen, però s'ha de polir.
Mama, no comencis.
Laura, si no el lloguem, no és per això.
És perquè els lavabos son dels anys 80.
1200 euros, francament, em sembla un atracament.
- És Barcelona. - Doncs com si és Dubai.
Tu pagaries això per 70 metres mal distribuïts?
Eh?
Doncs saluda al propietari de part meva. Anem.
…truqui a recepció, si us plau.
- Hola. - Ei! Glòria, guapa, què tal?
- Com estàs? - Molt bé, i tu?
- Com va per aquí? - Bé, fent guàrdies,
ja saps que em va la marxa.
Et presento l'Alfonso.
- Hola. - Hola.
Bé, jo me'n vaig.
- Fins després. - No vens, Glòria?
No. No, no. Vine amb mi, Alfonso.
- Fumes? - No, no.
Infermera fumadora. Que no em vegi ningú.
A veure, Alfonso, la Glòria m'ha explicat que el teu fill té el VIH.
Bé, és que és clar, aquest tema pinta fatal.
Vols saber si es morirà.
Bueno, dit així…
Saps quants pacients tenim en aquest hospital tractant-se pel VIH?
Més de 3000.
Estan ingressats?
No.
Fan les seves vides.
Alguns amb més bon estat d'ànim que d'altres,
pel que sé, el teu fill està bé.
Sí, és un noi optimista, però és clar, té el que té.
Té el que té, però com et dic, s'hi pot conviure.
- Sí, ja, però… - Però res, Alfonso.
Et toca a tu deixar-lo de veure com un malalt.
Un moment, Cèlia.
És que no t'acabo d'entendre.
Tens algun problema amb Mozart?
- Jo? Cap. Si és que era un geni. - Jo vull vi!
No, pare, no prendràs vi.
El problema és que tanta perfecció li treu emotivitat.
- No traspassa. - No traspassa?
Ni que parléssim de bolquers.
Tu no trobes emotiu el "Rèquiem"?
- No li toquis el Mozart. - Ai! Estem parlant.
Vols deixar parlar? No es pot conversar en aquesta casa?
Menys de Bach, és intocable.
- Tu calla! Si no tens ni idea. - Tinc set! I no d'aigua.
Home, no. El "Rèquiem" és emotiu, amb això et dono la raó, però…
"La flauta màgica", per exemple.
És només… divertida.
Heu sentit? "Divertida".
Acabes de reduir una de les òperes més importants de la història
a "divertida".
Tu flirteges últimament amb les drogues dures, o què?
- Tu m'entens, oi? Aniol? - Pol. Es diu Pol.
Doncs, jo li diré Aniol.
- Vale. - T'agrada la música clàssica?
- Diga-li que t'encanta la "Chacona". - No et fotis amb la "Chacona".
Prou, Quim.
- Em vull morir! - No et riguis de la "Chacona".
Va. Prou, papa! Deixa de dir que et vols morir.
Collons! Si no, no em foteu cas.
- El Pol estudia Filosofia. - Oi! M'encanta.
- M'encanta. - És clar,
perquè Aristòtil traspassa.
Hi havia un filòsof…
I no digueu que m'ho invento, eh?
Que va predir la seva mort.
Ara no recordo com es diu.
Un dels antics.
Demòcrit.
Aquest!
Li has posat salsa?
Ja t'has guanyat el meu avi?
- T'agrada? - Sí.
El Daniel vindrà demà, o encara es troba malament?
No. Clar que no vindrà, avi.
- Papa, menja una mica. - Vull vi, perquè demà ploraré.
No en sé res, del Daniel. Fa temps que no parlem.
Si plores, no passa res, pare.
És clar que no. Per això ho fem, per plorar a la iaia.
- Axel. - Què? Deixeu-lo veure, collons.
Està trist per l'àvia. Que begui, ja ets grandet.
- Tinc més anys que un bosc. - Bé.
Fa molt que es va morir la teva àvia?
Eh…
Vuit anys.
No fotis!
El meu avi no vol que s'enterrin les cendres.
Hòstia!
- Però que dius, Axel? - Sí.
- Calla la boca. - Sí, sí. La meva àvia.
Tio!
Joder…
I vens molt per aquí amb els teus ligues?
No, no porto els meus ligues.
Havia vingut molt amb el meu exnòvio.
- El que no es troba bé? - Depressió, sí.
No s'han tallat parlant del teu ex davant meu.
No vull parlar d'ell ara.
I quant de temps vau estar junts?
- No em cal follar. No et vull pressionar. - Ja.
Ja ho sé.
Tu no tens res?
Et fas les proves?
No tinc res.
M'ha dit que passa la nit
a casa dels pares d'un amic.
S'haurà emportat les seves pastilles?
Segur que sí.
Demà s'ha d'anar a comprar, tenim la nevera mig buida.
Aniré jo, no pateixis.
Bona nit.
Se suposa que als joves
els hi donen informació sobre sexe
i prevenció de malalties.
On es va ficar el meu Pol?
Què va fer? Qui li ha passat això?
- Ha estat bé, no? La cerimònia. - Sí.
No has volgut posar terra a l'arbre.
Bueno, és que no cal.
És perquè va ser idea del Daniel, plantar-lo?
Què vols saber? Digues.
No és tan raro que pregunti.
A casa teva sembla que l'estimaven molt.
Jo no.
- Quant de temps vau sortir? - Set anys.
I vivíeu junts?
Sí. Després va agafar una depressió i el vaig deixar.
Tu també em faràs sentir malament com els meus pares?
Tio, tinc molt de tacte amb tu, no et podràs queixar.
T'he de donar les gràcies per acceptar-me tal com estic?
Molt bé. Gràcies, Axel, per ser tan comprensiu.
Doncs, no tothom ho seria, jo sí.
Les coses com són.
- Però si acabes de dir… - Estàs molt susceptible.
Sí, sí, ja ho sé. Sí.
I et molesta. Els malalts et fotem dels nervis.
Però, què dius? Què, ara vas de víctima?
A veure, no entens que m'incomoda el que vas fer?
Un nòvio, amb qui tenies la vida muntada, es va fotre malalt i el vas deixar.
No has viscut en parella, Pol.
Doncs, no parlis, perquè no tens ni idea del que significa.
És igual, Axel. És igual.
Estic bé amb tu, però crec que no et convé estar amb mi.
T'hauries de buscar algú altre.
No et costarà, estàs boníssim.
Algú que no només te la chupi, sinó amb qui puguis follar.
I per mi no et preocupis, eh? Que ja follaré algun dia.
Molt bé.
Molt bé, nen.
Et deixaré a la universitat, que tindràs deures.
No fotis. Altre cop els vertígens.
Em pensava que em moria.
- Una sensació horrible. - No m’estranya.
Però, has d'anar al metge, i que t'ho miri bé.
Que t'operin, i adeu.
Que no, això no té cura.
De tant en tant passa. Feia més d'un any que res, però…
L'Alfonso va baixar a la farmàcia
a comprar unes pastilles.
I la mútua?
Nena! Que ho tens pagat.
- El metge et ve a casa. - L'Alfonso em va cuidar.
Bé, també s'entén.
Si està sola, deu preferir la companyia d'un conegut
que no la d'un metge qualsevol.
Aquest senyor no sap de medicina, i per molt sola…
Com us agrada dir-me que estic sola,
quan vosaltres veniu aquí perquè esteu més soles que la una.
- Jo estic molt bé amb el meu Ferran. - Ah, sí?
El teu Ferran va passar la nit amb tu a l'hospital
quan et van operar dels ulls?
Com està la teva germana?
No us parleu per l'herència.
No et fa sentir sola?
Ah, no, es tracta és de desconfiar de l'Alfonso, molt bé.
Doncs, l'Alfonso us dona mil voltes com a persona.
Descartes parla d'un tros de cera
que té un tamany, una olor i un color que són qualitats que el defineixen.
Però quan acosta el tros de cera a la llar de foc,
totes aquestes qualitats comencen a desaparèixer.
Continuaríem dient que es tracta de cera?
Si entenem la cera a partir de la mida, l'olor i el color,
diríem que no, que ha canviat.
Però, si la definim a partir de la mateixa cera,
és a dir, de la substància,
diríem que sí que és la mateixa.
El que Descartes ve a dir és que només amb l'enteniment
captem l'essència i la identitat de les coses.
Els sentits ens enganyen.
Quina mania de despreciar els sentits.
Sembla que hi hagi alguna cosa de moral o religiós en els sentits
Como si tot allò sensible, el que es pot tocar, la carn,
dona plaer i està relacionat amb el pecat.
Què?
- Estàs més calmat? - M'he de calmar? Quins collons.
Vale, tens raó, m'he passat abans.
Estic en un moment…
que es bo i dolent a la vegada.
Si estic a la uni és per treure'm la carrera.
M’ha costat molt estar aquí, i he d'acabar i concentrar-me en una cosa.
I jo no soc aquesta cosa. No entro en els teus plans.
Dit així sona fatal.
Com vulguis.
Però has de saber que amb mi et quedarà una assignatura pendent.
- La teva filla és fora esperant-te. - Ah, ja ha arribat?
Sí. Ja m'ha dit que estàs una mica farta d'ella.
- Això t'ha dit? - Sí.
Diu que t'ho està posant difícil això de triar pis.
Suposo que li deu fer por anar a viure sola.
Au, perquè t'animis.
Prou de plàtans, ara toca núvols.
Què? Preparada?
Doncs, no sé, la veritat.
Però, què dius? Ara dubtes?
Bueno, és que…
em van dir de fer un postgrau.
- Ja. - Què vols que et digui.
No vols que se sàpiga que estàs ficada al sindicat.
Una cosa és formar part del sindicat,
- i una altra, organitzar una vaga. - És una mica tard, Sílvia.
Ai, bueno, no sé.
No sé, Octavi, deixa'm que hi pensi.
Vaig tirant.
Ah, escolta.
Fins quan li he de comprar xuxes a la Bolaño?
Li agraden?
Li encanten.
- Crec que la calmen una mica. - Doncs, que no faltin.
I gràcies per fer-me aquest favor.
Allà, allà, allà, allà.
Dispara, dispara, dispa…
Dona-li, dona-li.
Oblida't del professor copión.
Ah, ja. No, però és que em fot.
M'encanta la teva truita de patates, Biel.
- Gràcies. - I saps que tens
uns ulls molt bonics?
Ah, sí?
Què bé. Tu també ets guapa.
Quan vas agafar el micròfon a la festa…
No m'ho recordis. Quina vergonya.
- Em va encantar. - No, calla.
Calla, calla, calla.
Tens pèls.
Sí.
El Biel és company de pis.
Us miro i m'agafa una depre…
Aquí, envoltat de gent que necessita beques.
És que m'encanta quan rajas dels pobres.
Veieu la cara de la penya?
Aquí, mal il·luminats, amb la cara humida,
alimentant-se exclusivament de les xocolatines del "vènding".
De veritat us ve de gust estudiar aquí?
Què proposes?
Això és una cervesa com Déu mana, joder.
- Quina gran idea, Rai. - Carai!
M'agrada més Barcelona des d'aquí.
Aquí podem estudiar el que vulgueu.
Replanteja't participar en el debat sobre l'amor.
L'amor, diu.
No vaig plorar pel meu gos.
Soc un ens materialista, Oti. Insensible.
L'amor és innat o s'aprèn?
- Neixes amb la capacitat d'estimar. - Ningú m'ha ensenyat gaire.
L'amor és
sacrifici,
dependència, passar per l'aro,
falta de llibertat,
decebre l'altra persona…
Puc agafar aquestes paraules i dir-les?
- Diré que són teves. - No ho diguis, copia-les.
- Com l'Octavi. Si tots ho fem. - Fes-li cas al Rai.
Roba, afusella…
Passa-t'ho bé, la vida ja és prou rara i prou xunga.
Patir per desitjar,
i patir perquè tens el que desitges.
Aquesta frase sí que l'has de copiar.
- Sí, aquesta te la copio segur. - Tampoc no és meva.
Entenc que representa que hem de ser el màxim de feliços possible,
i que s'ha de gaudir de moments com aquests, però…
La realitat és una altra.
La vida és molt més difícil que treure's una carrera.