NETFLIX ПРЕДСТАВЛЯЄ
ОРИГІНАЛЬНИЙ СЕРІАЛ MOVISTAR+
Я вас вітаю.
Так? А з чим?
Ви зразково приймали пігулки.
Звісно, Андреу.
Щодня в один і той самий час.
Навантаження впало. Його практично немає.
Ось. Ще на два місяці.
Ви на правильному шляху.
Тільки йому немає кінця.
Ви що, не радієте?
Ні.
Круто, лікування працює, але ВІЛ нікуди не подівся.
Полю, ваш організм адаптується.
Живіть далі своїм нормальним життям.
«Нормальним»?
Мені не подобається концепція норми.
Та й що таке «нормальне життя»?
Як розповісти людям?
Як вести статеве життя, шукати кохання?
Як пояснити партнеру,
-що зі мною? -Багато пар живуть з ВІЛ.
А якщо вірусного навантаження немає,
не потрібний і презерватив.
Знаю, але мені непросто розповісти про це тому, хто подобається.
Купа забобонів.
Розумію, вам непросто,
але у вас варіанти: будувати…
або все поламати.
«Поламати». Чорт, Андреу!
Я вам не ворог.
Якщо хочете стосунків з цією людиною,
просто скажіть йому.
Для мене нормально жити страхом.
НОРМАЛЬНЕ ЖИТТЯ
Іде!
Привіт.
Ну все, я пішов, гаразд?
А де ти був? Пішов зранку.
Ще о сьомій ранку змився.
І знову йдеш?
Ходив до друга по конспекти.
Присядь, поїж.
Ти якийсь виснажений.
Та ні, все нормально.
Потрібно добре харчуватися!
В університеті все гаразд?
Так, мені дали стипендію.
Чудово, вітаю.
Ось це новини! І давно ти впізнав?
Пару днів тому.
Я тобі ось що скажу.
Хлопцю погано.
Міг і раніше сказати про стипендію.
Як мені тепер працювати, знаючи, що він хворий?
Я тобі сказала як. Ще кілька днів тому.
І я розумію твої побоювання,
але ти вже нестерпний.
І що мені робити?
Дати йому час, щоб все розповів?
Ні, дати собі час, поки сам його не зрозумієш.
Після того, як стало відомо про те,
що Джексон вступав у відносини з дітьми,
чи варто далі слухати його пісні?
-Ні. -Не варто.
Так, давайте подивимося, піднімайте руки.
Відправимо ми Майкла на вогонь інквізиції
чи розвінчуємо цей міф?
Ми за Майкла чи проти?
Так, бачу, як впевнено ти простягла руку.
Жодної «місячної ходи»
під час збирання?
Ну так.
Він був збоченцем.
А ми, слухаючи його музику на Spotify,
його підтримуємо, спадкоємці на цьому заробляють.
-Ось-ось. -Так і є.
Отже, справедливо судити про чиїсь роботи
через призму особистого життя?
Так.
-Ні. -Почекайте!
Мистецтво
відокремлено від митця.
Не можна цензурувати твори,
навіть якщо митець не був ідеалом.
У світі було багато недосконалих геніїв.
На думку спадає…
Караваджо. Він убив людину.
І що нам робити з його картинами? Знищити?
-Так чи ні? -Ні…
Ну от тепер ні.
Виходить, ми виправдовуємо вбивство?
Ні.
Треба відокремлювати твори від митця.
Домагайся він до твого хлопця,
ти зміг би їх розділити?
Обставини не завжди справедливі.
Інакше горіти нам усім на багатті.
То ґвалтівнику можна й далі заробляти?
Його треба судити, хай платить.
Я з тобою згодна.
Людей треба судити з їх вчинків,
а мистецтво - не чіпати.
Ось-ось, до біса всіх моралістів!
Пацан вийшов з себе.
Звичайно, Бієлю!
Наші телефончики збирають
діти-раби у Китаї.
І з одягом те саме.
Таїланд, Камбоджа!
А платять їм копійки.
Порушують права.
Але хіба хтось перестане купувати такий одяг?
Ніхто. Світ прогнив.
У всіх рильце в пухові.
У бабусі - ні.
Багато ти знаєш, Оті!
А раптом вона знущалася з кроликів?
Ну це вже перебір!
Як ти?
Я тебе шукав.
Працюєш сьогодні?
Ні.
Поїхали до Емпорди.
Що? Чому саме туди?
З'їздимо до батьків, завтра повернемось.
Серйозно?
До батьків? Але ж ми ледве знайомі…
Не знаю…
Не думаю, чи це доречно.
А що тоді доречно?
Адже ми не зустрічаємося.
-Ні? -Ні.
Хочу познайомити їх з Щасливчиком.
Якщо не поїдеш, скажу Щасливчику, що ти його не любиш.
У мене зустріч з деканом з приводу дебатів.
О…
До завтра встигнемо повернутися?
Так.
Ліжок у нас багато.
Та я про це не хвилююся.
-Це точно нормально? -Що?
Дивлячись що вважаєш нормою.
Альфонсо!
Я хотіла тут почитати.
Я скоро закінчу.
Вам уже найкраще?
Так, зі мною таке нечасто трапляється.
А що ти робиш?
Збиваю подушки, щоб жодної складочки.
Заради сідниць стараєшся?
Вас та ваших гостей.
Збиті подушки порадують будь-кого
із гостей.
Та начхати на гостей. Є справи й важливіші.
Добре.
Займуся прасуванням, накопичилися речі.
Ні, це я вже доручила Гермінії.
Тепер вона цим займатиметься.
Вибачте…
але ви доручили мені прасувати речі з першого ж дня.
А що, тобі так хочеться
потрапити в прасувальну?
Прояснимо.
Ви образилися через костюм.
І це звісно.
Я не збирався його красти.
Любите вбиратися в чужий одяг?
-Мені потрібна кімната. -Сеньйора!
Будь ласка, швидше!
Будь я каталонкою,
проголосувала б за незалежність.
Це непросте питання. Іноземцям не зрозуміти.
Знаю, у нас у США все те саме.
Усі думають, що ми божевільні.
Правда?
Ви просто не розумієте, на старому континенті
всім потрібна терапія.
Досить, Арні. Ти не доведеш мене до оргазму.
Зрозуміло. Але, може, спробуємо?
Спиток - не збиток.
Ні. Та й із сусідом трахатися якось не дуже.
Може, в Америці й так.
Але на старому континенті…
Арні, вгамуйся!
Ти ще пошкодуєш!
У мене чудова…
рослинність.
Чому Поль не прийде?
У нього виникли справи.
Ось хуліган!
Але не хвилюйтесь, я пам'ятаю все, що ми обговорювали.
Ну от тепер розумієте, які вони, жиронці!
-Доброго ранку. -Доброго.
Отже, сподіваюся, сьогодні ви розповісте, як саме збираєтесь
проводити дебати.
Звичайно, розкажемо.
Ми маємо багато ідей.
Вилитий я!
Я теж мучив професорів своїми ідеями.
Слухайте, якщо ви взялися за організацію,
дебати мають бути… дуже динамічними.
Ми вже втомилися перед усіма ганьбитися.
Дебати пройдуть за вищим розрядом.
Я в цьому не сумніваюся, Октавіо.
Але одного разу мій професор сказав
одну чудову фразу:
«У досягнення успіху три складові: талант,
відповідальність та… »
Старання?
Старання!
Приїхали.
Вилізай, друже.
Дивись!
Подобається?
Тримай.
Дякую.
Ого, добрий будинок.
Привіт!
Ідемо.
Нікого?
Стій, заразо!
Не мрій.
-Привіт. -Вгамуйся, тату!
-Бісове сонце! -Ти замерзнеш.
Нехай сидить.
Ну гаразд, мерзни.
Дідусю, залишайся в тіні.
Так і зроблю.
-Пса привів? -Це Щасливчик.
-Завів собаку. -Красень!
Довго протягне?
-Мамо… -Гарненький!
Це вона про мене.
А це Поль.
Це моя мама та дідусь.
-Доброго дня! Дуже приємно. -Йдемо, допоможеш.
Сам хотів приїхати.
А ти йди до батька.
-От, дідусю. -Так.
Сиди, друже.
Іди сюди, красеню. Який ти славний!
Бах ніяк не набридне?
Так зараз не пишуть.
Тож скільки не слухай, не набридне.
-Ти не один? -Так.
З собакою та другом.
Вже привіз додому?
Так, уже привіз.
Завтра церемонії.
Роботу я зробив, якщо ти про це.
Почав о шостій ранку, щоб встигнути.
Ага, а я о шостій снідав,
проводячи всі ночі у майстерні.
Ну молодець, тату, вмив.
Мама попросила бути з тобою пом'якше.
Але я не можу.
Просто ти мене не любиш.
Ось нахабник!
Хочеш, щоб я став тобою?
Не дотягую, ти майстер.
Любив би ти свою роботу…
Не треба зі мною сюсюкати.
Але будь м'якше з моїм другом.
Ще?
Яма потрібна глибока. Як я бульбу покладу?
Зрозумів.
Аксель тебе любить,
раз вже запросив на похорон.
Що?
Він тобі не сказав?
-Хто помер? -Моїй мамі завтра виповнилося б 90.
Ми купили їй дерево.
Ліквідамбар. Взимку в нього червоніє листя.
Чудово.
-Купити його запропонував Данієль. -Данієль?
Так, колишній хлопець Акселя.
Давай, ще трохи.
Полю!
Що?
Йди сюди!
Давай, я закінчу.
Акселю, пізно не повертайтеся. Прийдуть Нандо та Селія!
Добре!
Ось, візьми.
Ти не розповів мені про бабусю.
Так.
Я боявся, що ти не захочеш їхати.
Ти хотів, щоб я приїхав?
Я радий, що ти тут.
А Данієль?
-Бісе! Мама сказала? -Так.
-Колишній. -Зрозумів.
-Немає колишніх? -Ні.
-Не встиг ними обзавестися. -То я що, старий?
Ну все, я тепер старий, дякую!
-Йдемо. -Вперед!
Не хочеш?
-Пішли. -Можемо і не кататися.
Ні! Щасливчику, будь вдома,
а я покатаюся з твоїм господарем!
Погнали!
І чому живеш у Барселоні?
Не можу жити з сім'єю.
Я живу з татом.
Скоро мене зрозумієш.
Все нормально?
Давненько я не плавав у морі!
Ні…
Ти що, серйозно?
Вода крижана!
Не треба!
Подобається тіло?
Я багато займаюсь.
І не скажеш, що хворію.
Полю!
Все нормально?
Все добре?
У мене ВІЛ.
Не знаю, чому тобі розповідаю.
Ти мені подобаєшся, тож ти маєш знати.
Тепер розумієш?
А я нічого не розумію.
Не розумію, як це сталося зі мною.
Чи подобається це тіло? Я бачив, як ти дивився.
А я хочу його позбутися.
Хочу втекти від себе.
Дайте мені здорове тіло, інше!
Займаюся, добре харчуюсь,
лікарі кажуть, що все чудово,
потрібно лише трохи звикнути.
Нікому не можу розповісти.
Це ж ненормально.
Я втомився вічно страждати.
Навіть маму свою не пам'ятаю.
Я стільки втратив, а тут таке:
«Я і себе втратив?»
Але, здається, із цим можна жити.
Партнерам треба розказувати.
Хтів розповісти з тієї подорожі до притулку.
Слухай…
Хорти - ті ще злюки,
але потихеньку вчаться любити. І ти все зможеш.
Можливо.
Намагатимуся сподобатися твоїм.
Не кажи татові,
що ненавидиш класику.
Що ти робиш?
Прибираюся, сеньйора. Ви що, не бачите?
Я заборонила тобі сюди заходити.
Так, я в курсі.
Ви заборонили мені сюди заходити,
думаючи, що я злодій, також стираю свої відбитки.
Може, викличте поліцію
і здасте мене.
Ви фурія!
Як підло і жахливо образливо.
У мене проблеми.
І їх чимало,
ще скандалів з поліцією не вистачало.
Та не буду я на тебе заявляти!
Розумію, що ви засмутилися,
адже це був…
костюм вашого чоловіка. Царство йому Небесне.
Я просто відчинив шафу і виявив скарбницю Алі-Баби.
Але мені не пощастило,
у штани я не вліз.
Все, Альфонсо, годі.
-Все нормально. -Слухайте…
Мені здається,
ви з першого дня мене не злюбили.
Але я не просив цієї роботи, мені її запропонував Рай.
Якщо вам зі мною некомфортно,
я зберу свої речі і піду.
Яка дурість!
Спускайся в підвал і приберись,
там з'явилася пліснява.
До завтра.
Маріє…
Так, слухаю.
Та нічого.
Я рада, що говоримо
після того, як ти з'явилася.
-Пам'ятаєш? -Так, наговорила всякої нісенітниці.
Не бери в голову.
Ну так…
-ти в порядку? -Так.
Змінила спонсора.
Побачимося.
Бувай.
За вас!
У них що, склянки скінчились?
От і державний універ!
Люблю, коли ти шкодиш.
Він просто сноб.
Намагаюся зробити світ кращим.
За два дні іспит з історії культури.
-Давайте займатися. -Ну добре.
Ти що, серйозно?
Так, не можу завалити і цей іспит.
Більше не списуватиму з телефону.
Вирішено: тепер вчитимуся!
-Розумниця, Оті. -Сократівський шлях не для тебе.
Я й так сумніваюся, припиняй.
То який у Оті шлях?
Вона софістка. Нехай списує
і не мучиться.
Будеш чесним - тобою скористаються.
Живемо у світі покидьків.
Обов'язково візьми участь у дебатах.
Я за склянкою. Сподіваюся, не підсунуть чортів пластик!
Такий злюка! Вилитий Бетмен.
-Люблю паркет. -Я теж.
Дерево натуральне.
Але його давно не полірували.
Мамо, не починай!
Лауро, ми не тому її не орендуємо.
Тут ванни 80-х! Ось чому не беремо.
А 1200 євро, чесно кажучи - пограбування.
Ми у Барселоні.
А здається, у Дубаї.
Ви б виклали стільки за 70 метрів?
Ну?
Передайте привіт господареві. Все, пішли.
-Привіт. -Глоріє, мила! Ти як?
-Все добре? -Так, дякую.
Я на чергуванні, нудьгувати не доводиться.
-Це Альфонсо. -Привіт.
-Ну все, я пішла. -Як? Глоріє, ти не залишишся?
Ні. Ідемо, Альфонсо.
-Палиш? -Ні.
Медсестра, що палить… Нікому не кажи!
Альфонсо, Глорія сказала, що у твого сина ВІЛ.
Так, і це дуже страшно.
-Хочеш дізнатися, чи помре він? -Ну якщо це можливо.
Знаєш, скільки пацієнтів
з ВІЛ у нас спостерігаються?
Понад три тисячі.
Вони у лікарні?
Ні. Вони живуть своїм життям.
А деякі з них навіть щасливіші від інших.
А твій син добре почувається.
Так, він у мене оптиміст. Але в нього…
Вірус. І як я вже сказала,
з ним можна жити.
Знаю, але…
Жодних «але», Альфонсо.
Він не інвалід.
Чекай, Селіє,
я тебе не розумію.
Тобі не подобається Моцарт?
Мені? Ні, він геній!
Я хочу вина!
Ні, тату, жодного вина.
Його музика досконала, але їй часом не вистачає почуттів.
Почуттів, кажеш, не вистачає?
А в «Реквіємі» тобі їх мало?
-Не треба про Моцарта… -Це ж дискусія.
Дай поговорити.
Чи вже й це не можна?
А ще Бах недоторканний.
-Тихо ти. -Я хочу пити!
І не воду.
«Реквієм» чудовий,
ти маєш рацію, але…
«Чарівна флейта»…
Весела музичка, і все.
Господи! Ви це чули? «Музичка»!
Ти назвала одну з найкращих світових опер
«музичкою».
Ти що, сидиш на чомусь?
Ти зі мною згоден, Аніоле?
Його звуть Поль.
А я зватиму його Аніол.
-Гаразд. -Ти любиш класичну музику?
Скажи, що любиш чакону.
Чакона - святе!
Хоакиме, припиняй.
Здохнути хочу!
-Чакона - досконалість. -Ну все!
Тату, годі вже про смерть!
Ви не слухаєте мене!
Поль вивчає філософію.
Обожнюю її!
-Люблю! -Ну звісно, адже…
Арістотель вставляє!
Був один філософ…
Чесно, я не вигадую. Він передбачив свою смерть.
Не пам'ятаю, як його звали.
Якийсь древній.
Ка… до…
Демокріт.
В точку!
Ти додавала соус?
Дідуся уже підкорив.
-Так, ромеско. -Данієль завтра приїде?
-Чи ще не видужав? -Ні. Він не прийде.
Тату, поїж.
Я хочу вина, завтра ревітиму.
Данієль давно не виходить на зв'язок.
Іноді й поплакати корисно, тату.
За цим ми й зібралися, оплакати бабусю.
-Акселю! -Що? Хай п'є.
Сумує по бабці!
-Ти вже дорослий, дідусю. -Я старий як світ.
Коли вмерла твоя бабуся?
Вісім років тому.
Серйозно?
Дідусь досі зберігає її порох.
Отетеріти!
-Ти серйозно? -Так.
-Жах! -Так, це моя бабуся.
Чуваче!
Це шок!
Ти всіх своїх хлопців сюди привозиш?
Ні, я сюди нікого не привозив.
Окрім колишнього.
Який все ніяк не видужає?
Має депресію.
Вони говорили про твого колишнього.
А я не хочу.
І скільки ви були разом?
Можемо й не зараз… Я на тебе не давлю.
Так.
Я розумію.
У тебе нічого немає?
Робиш аналізи?
У мене нічого.
Він сказав, що переночує
у будинку батьків друга.
Він не забуде випити пігулки?
Не сумніваюся в цьому.
Треба сходити по продукти, у холодильнику порожньо.
Схожу, не хвилюйся.
Доброї ночі.
Молодь треба освічувати…
розповідаючи їм про секс
та профілактики захворювань.
Що ж сталося з Полем?
Що він зробив? Від кого заразився?
-Чудова церемонія, правда? -Так.
Ти не кинув свою жменьку.
Та й нічого.
Тому що це вигадав Данієль?
Давай, питай.
У мене є логічне питання.
Вони любили твого колишнього.
Ну і?
-Як довго ви були разом? -Сім років.
Ви жили разом?
Так, а потім він впав у депресію, і я пішов.
Хочеш, щоб сумління замучило?
Але я сказав тобі правду, тож припиняй.
Мені ще й дякувати тобі за це?
Ну, дякую тобі, Акселю.
Не кожен би зміг так зробити.
Але я говорю тобі правду.
Ти ж сказав…
-Який же ти вразливий, Полю! -Так, я в курсі.
Втомився, що тебе оточують хворі люди?
Серйозно? Вирішив пограти у жертву?
Ти що, не розумієш, як мені зараз?
У тебе був хлопець.
А потім він захворів, і ти його покинув.
У тебе нікого не було.
Тож у тебе немає жодного досвіду.
Плювати, Акселю.
Я тобі не підходжу.
Знайди когось іншого.
Ти красень, це буде швидко.
Тобі не тільки відсмокчуть,
ще й потрахаєтесь.
А за мене не хвилюйся, впораюся.
Гаразд.
Добре, хлопче.
Завезу тебе на заняття.
Серйозно?
Запаморочення?
Думала, що помру.
Було просто жахливо.
Звичайно! Сходи до лікаря
та перевірся.
Зроби операцію, все пройде.
Жодних ліків!
Нічого, буває. Рік тому теж.
Альфонсо сходив до аптеки
і купив мені пігулки.
А як же страховка?
У тебе вона є.
-Чому лікаря не покликала? -Альфонсо мені допоміг.
А я її розумію.
Коли ти самотня,
зі знайомим куди спокійніше,
ніж із якимось лікарем.
Але він не розуміється на медицині.
І якщо ти самотня…
Досить про це товкмачити!
Ви самі приходите до мене,
страждаючи від самотності.
У мене з Ферраном все чудово.
Так? І Ферран провів ніч біля твого ліжка,
коли тобі зробили операцію?
А твоя сестра?
Ви перестали говорити, отримавши спадщину.
Тобі не самотньо?
Ви просто не довіряєте Альфонсо.
Але я вам ось що скажу:
Альфонсо кращий за вас усіх!
Декарт говорив про шматок воску,
про його розмір, колір і запах,
визначальних його якостях.
Але якщо піднесемо віск до вогню,
всі ці риси зникнуть.
Але це все той самий віск?
Визначити віск за тими якостями
не вдасться. Вони змінилися.
Але якщо визначатимемо віск по ньому самому,
по субстанції, скажімо, що він все той самий.
Декарт каже, що лише завдяки знанню
ми можемо вловити суть речей.
Почуття нас дурять.
Та годі вже знецінювати почуття!
У почуттях є щось погане.
Неначе все, до чого торкнеться тіло,
одразу стане чимось гріховним.
-Бувай. -До зустрічі.
Ну що, заспокоївся?
Та пішов ти, Полю!
Вибач, я перегнув.
Мені зараз…
і дуже добре, і дуже погано.
Я студент.
Мені було непросто сюди вступити,
але я точно випущусь.
А я до твоїх планів не входжу.
Сказав як відрізав.
Як знаєш.
Але знай: я назавжди залишусь
твоїм невирішеним завданням.
На тебе чекає донька.
О, вона вже приїхала?
Так, і сказала, що ти її на дух не переносиш.
Серйозно?
Так, каже, що ти намучилася з її квартирою.
Боїться залишитись одна.
Не вішайте ніс!
Бананчики скінчилися, тепер лопай зефірки.
Дякую.
Ну що, ти готова?
Якщо чесно, не знаю.
Сумніваєшся?
Ну, мені запропонували викладати у магістратурі.
-Так. -І я…
Боїшся, що дізнаються, що ти у профспілці.
Одна справа перебувати у профспілці…
інша - страйкувати.
Пізно, Сільвіє.
Ну не знаю… Просто дай мені подумати.
Я пішов.
Слухай, і довго мені ще купувати
цукерки для Боланьо?
-А вони їй подобаються? -Дуже.
Вони її заспокоюють.
Тоді купуй більше!
І дякую тобі за допомогу.
Стріляй!
Давай!
Не думай про професора-плагіатора.
Та просто бісить!
Люблю твою тортилью, Бієлю.
Дякую.
А ти знав, що в тебе чудові очі?
Правда?
Ти теж гарненька.
А пам'ятаєш, як взяв мікрофон на вечірці?
І не нагадуй. Сором!
-Було круто! -Ні, припини!
Все, не треба!
Ой, волосики!
Ну так.
Так.
-Ось так! -Так?
Так!
Чого тобі?
-Бієль теж наш сусід. -Тихо!
Так!
Дивлюся на вас і плакати хочеться.
Тут усі вбиваються заради своїх стипендій.
Дякую, що ти до нас зійшов.
Дивилися на всі боки?
Тут всі похмурі, зі спітнілими обличчями,
жують шоколадні батончики з автомата.
Подобається тут займатися?
А що пропонуєш?
Оце розкішне пиво!
-Класне. -Дякую, Раю.
Класний вид на Барселону!
Можемо вивчати все, що захочете.
Приходь на дебати, поговоримо про кохання.
Про кохання, кажеш?
Я за псом не сумував.
Я матеріаліст, Оті, я не маю почуттів.
Чи можна коханню навчитися?
Ми народжуємося зі здатністю кохати.
А мене так неї і не навчили.
Любов це…
жертва,
одержимість, твій тяжкий хрест,
відсутність волі,
заподіяння один одному болю.
Можна заберу на цитати?
-З посиланням на тебе. -Не згадуй його!
Як Октавіо.
Ось-ось, слухай Рая. Кради, обманюй,
Радуйся, веселися. Життя - дивна та складна річ.
Не треба страждати через те, чого не можеш отримати.
Просто візьми та вкради.
А ось цю цитатку я запам'ятаю.
То це не я сказав.
Друзі, ніби треба просто насолоджуватися життям,
ловити моменти, радіти,
але насправді все інакше.
У житті все складніше, ніж в універі.
Переклад субтитрів: Дар'я Уманець