De când eram tânăr, eram obsedat de căutarea perfecțiunii.
Probabil pentru că „perfecțiunea” era un cuvânt
pe care profesorii mei de arhitectură îl repetau tot timpul.
În primii mei ani ca arhitect,
am devenit obsedat de proiectarea de clădiri frumoase,
proporționate corect.
Dar acum 20 de ani,
am trecut printr-o criză uriașă
care m-a făcut să regândesc sensul muncii mele.
Adevărul incomod este că ceea ce numim „arhitectură”
este de fapt proiectarea
pentru acel 1% cei mai bogați oameni din populație.
Nu doar că e greșit în termeni de justiție socială,
ci este și o strategie stângace de afaceri.
În urmă cu 15 ani, am decis să schimbăm destinatarii proiectelor noastre,
și am călătorit în Rwanda pentru a construi spitale.
Acolo am găsit o clinică de maternitate care le îmbolnăvea pe mame
din cauza designului defectuos. Un paradox, nu-i așa ?
Dacă știm că simpla privire a naturii poate îmbunătăți radical sănătatea,
atunci de ce să nu proiectăm un spital
în care fiecare familie să aibă propria privelişte ?
Proiectarea spitalelor după această logică a fost decisivă, dar...
a ajuta comunitatea să o construiască cu propriile mâini
a fost una dintre cele mai îmbogățitoare experiențe din întreaga mea viață.
Acum 20 de ani,
după o criză personală gravă,
am înțeles că acea perfecțiune în arhitectură
nu se referă la construirea unor clădiri frumoase.
Cred cu adevărat că marea arhitectură poate vindeca
atâta timp cât este axată pe ceea ce e cu adevărat esențial
și lasă la o parte restul.
Așa cum spunea Antoine de Saint-Exupéry,
„Perfecțiunea nu e atinsă atunci când nu mai e nimic de adăugat,”
„ci atunci când nu mai e nimic de luat”.
Mulțumesc.
Merci beaucoup.
Traducere PREL GHENCEA
Ciao.
Pentru Concha, poftim.
Îmi pare rău, doamnelor şi domnilor.
Va trebui să ne scuzați.
Va trebui să-l iau pe dl Angust, altfel va pierde zborul.
Vă mulţumesc mult.
Hai !
Mașina e aici.
Îţi mulțumesc că ai venit la Paris. Știu că nu-ți place.
Cum aș putea ? Nici n-am văzut soarele.
Încă o mai porţi, Jeremy ?
Nu o pot uita, Jean.
A trecut destul de mult timp. Te-a părăsit acum 20 de ani.
Poate am nevoie de o vacanță, de odihnă.
Spun asta de luni de zile.
Lucrezi prea mult. Ieși, întâlnește oameni.
Trebuie să plec.
Bine, fugi ! Călătorie plăcută !
Scuză-mă !
Te rog !
Bună, îmi pare rău că te deranjez,
dar nimeni nu mă bagă în seamă.
Nu se-ntâmplă cumva să mergi spre aeroport ?
Ei bine, dacă traficul ne lasă...
E foarte jenant, dar sunt aproape să pierd avionul
şi nu e niciun taxi liber.
Te deranjează dacă vin şi eu ?
Îmi pare rău, nu am vrut să te deranjez.
- Haide, urcă. - Da ?
Doamne, mulțumesc !
Urcă, nu-l băga în seamă.
Mersi.
- Sunt fleaşcă. - Văd.
Jeremiasz Angust ?
Ai fost la conferința mea ?
Nu.
Numele tău e pe cartea din geantă.
Aşa e.
- Şi adresa, e în Varșovia ? - Da, Varșovia.
Eu sunt Texel Textor. Sunt olandeză.
Ești surprins de numele meu sau că sunt olandeză ?
- De nume. - Da, e cam ciudat, cred.
Da, este. Dar sună frumos.
Drăcie, ești prima persoană pe care am cunoscut-o
căreia îi place numele meu.
Știai că Textor este.... Rahat !
- Ce s-a întâmplat ? - Valiza mea.
N-aveai decât geanta când te-ai urcat.
Oprește mașina, te rog !
- De ce ? - La naiba.
Știu unde am lăsat-o. E la colțul de unde m-ai luat.
Și pașaportul meu e acolo.
Opreşte !
- Dle, o să întârziem. - Opreşte, te rog.
Am pus-o lângă uşă să nu se ude.
Ai de gând să pierzi avionul ?
Mi-e teamă că da. Eram la limită.
Nu-i nimic. Mă întorc.
Poți lua un taxi ?
Am pierdut o oră să găsesc unul.
Dle, întoarce, te rog.
Mersi.
- Putea să iasă şi el. - Tocmai și-a pierdut bacșișul.
Merci.
Vrei să știi de ce mă cheamă Texel ?
Cred că părinților mei le-a plăcut foarte mult Insula Texel.
E în Olanda. O ştii ?
- Am auzit de ea, da. - Și numele meu de familie e Textor.
Și Textor provine din latinescul „texere”, care înseamnă „a țese”.
Deci, practic înseamnă cuvinte țesute împreună.
Dar, știi, prefer un sens mai măreț cum ar fi „cea care țese texte”.
Interesant.
Păcat că nu sunt scriitoare cu un aşa nume.
Poți începe oricând.
Crezi ?
Am ajuns.
Trebuie să fug. Mi-a părut bine.
Bine.
Noroc !
Rahat.
Salut, Jean.
Am avut probleme pe drum și am pierdut avionul.
Serios ? Vrei să vin acolo ?
Nu, n-am nevoie de companie pentru 2 ore. Mă descurc.
Sună-mă dacă ai nevoie de ceva.
Bine, pa.
Distracţie plăcută în aeroport.
Bine ați venit în salonul VIP, domnule.
Mulțumesc.
"Angust doar a explicat ceea ce citisem deja în cărţile lui."
"Dezamăgitor."
Comentariu şters.
Ne-am pierdut zborurile.
Trebuie doar să așteptăm.
Cum e cartea ?
- Nu citesc o carte. - Da, înțeleg.
Nici eu nu pot să citesc când sunt atâţia oameni în jur.
- Urăsc aeroporturile. Tu nu ? - Îmi pare rău...
Se spune că întâlnești oameni interesanți în aeroporturi,
dar ştii ce fel de oameni întâlnești pe aici ?
Nu.
Ce fel ?
Toți sunt directori în călătorii de afaceri
iar călătoria de afaceri e o respingere totală a unei călătorii în sine.
Cred că ar fi trebuit să-i spună o deplasare comercială.
- Nu crezi ? - E un concept interesant.
Da, e interesant.
Chiar dacă sunt destul de sigură că şi tu ești într-o călătorie de afaceri.
Nu chiar.
Cu siguranță nu eşti în vacanță.
Adevărul este că nu prea am chef de vorbă.
- Câtă impoliteţe ! - Ce ?
Cred că ești cam nepoliticos.
Nu te înțeleg, te-am adus aici și am pierdut avionul din cauza asta.
- Da, şi eu l-am pierdut. - Și acum mă deranjezi.
Câtă ostilitate !
Cine ești ?
Scuze, sunt Texel Textor. Sunt olandeză.
Și ce naiba vrei de la mine ?
Îmi pare rău, dar discuţiile nu sunt interzise.
Nu te pot împiedica să vorbești, dar nu mă poți forța să răspund.
Bine, atunci cred că va trebui să-ţi povestesc despre mine.
O să mă faci să plec de aici ?
Nu. Te rog ?
- De ce faci asta ? - Pentru că aşa am chef.
- Și eu am chef... - Să mă loveşti în față.
- Nu asta voiam să spun... - Nici nu trebuie. Văd şi eu.
Dar, apropo, pedeapsa fizică nu este legală,
iar lovirea unei femei pe deasupra,
este un tabu.
Ai vreo ambiție mai mare decât deranjarea oamenilor ?
Nu.
- Ei bine, eu am. - Ba n-ai.
De unde știi ?
Arăți ca un om de afaceri
și să câștigi mulți bani nu e o ambiție foarte mare.
Nu sunt om de afaceri. Sunt arhitect.
- Serios ? - Uită-te în jur.
Asta e munca mea.
- Tu ești arhitectul ? - Vezi macheta aia ?
Și suntem... aici.
Nu, suntem aici.
- Ai fost mulțumit de rezultat ? - Nu chiar. A fost acum mult timp.
Mi-am perfecţionat stilul de-a lungul anilor.
Cred că designul original avea elemente, spații inutile...
Perfecțiunea nu se atinge atunci când nu mai e nimic de adăugat,
ci când nu mai e nimic de luat.
Ești sigură că nu ai fost la conferința mea ?
Eu ?
Nu.
Cred că această clădire e incredibilă.
Hai să bem ceva.
- Nu, mulțumesc, am mult de lucru... - Te rog.
Uite, știu că te-am deranjat și te-am făcut să pierzi avionul.
- Nu e nevoie. - Nu mă face să mă simt mai rău.
Un cocktail ? Iau zâmbetul ca pe un "da".
Haide.
Am o întrebare. De ce m-ai ales pe mine să mă hărțuieşti ?
Mă inspiri.
Cred că ai o anumită disponibilitate.
Nu-ți face iluzii. Nu sunt disponibil.
Nu mă înțelege greșit.
- Pari curios. - Curios ?
De fapt, cred că arzi de dorința de a-mi afla secretul.
Și chiar crezi că sunt atât de interesat să aflu despre tine.
Da !
Spune-mi...ai omorât vreodată pe cineva ?
Pardon ?
Eu am ucis pe cineva când eram mică.
Glumești.
Văd că eşti interesat de poveștile mele acum.
Perfect.
Atunci o să te rog să închizi ochii și să vizualizezi
povestea pe care urmează să ţi-o spun
în detaliu complet.
Are 3 părţi, prima e dezgustătoare,
a doua, înfricoșătoare, iar a treia se va încheia cu dragoste.
Eşti gata ?
Da, sigur.
Deci, trebuie să fi avut vreo 10 ani.
Locuiam în suburbiile Rotterdamului
într-o casă mică, cu mama mea, soțul ei și cu trei pisici.
Înţeleg ce zici. Am crescut într-un cartier ca ăsta.
Auzeam mereu vecinii.
- Nu, rahat ! - Ce s-a întâmplat ?
- Ce tip de clădire îți imaginezi ? - Cui îi pasă ?
Îţi imaginezi o clădire de când tu erai copil, nu ?
- Da. Clădire tipic comunistă. - E normal.
Când auzim o poveste,
folosim imagini din propriile noastre amintiri pentru a crea o imagine.
- Practic, devenim arhitecții poveștii. - Asta e o observație înțeleaptă.
Da, dar te pot asigura că blocul tău nu era ca al meu.
Pentru că am locuit într-o rulotă
într-un camping, departe de oraș.
Nu uita că am spus
că prima parte a poveștii mele va fi dezgustătoare.
Când eram mică, mâncarea era mereu o problemă pentru mine.
Nu suportam multe texturi și arome
și nimeni din familie nu ştia să gătească
aşa că peștele era fie prea putred, fie carnea era prea tare,
iar mama gătea tot timpul și Grasul mânca tot.
Cine ?
Aşa îi spuneam tatălui meu vitreg,
pentru că mânca mereu și făcea mult zgomot.
Era dezgustător.
Eu stăteam mereu acolo, tăcută. Eram un copil foarte liniștit.
Şi cele 3 pisici erau vagaboande, nu de rasă.
Te-am imaginat cu ochelari.
E un stereotip. Dar da, aveam ochelari.
Și cu o față tristă.
Ai dreptate.
Când un copil nu simte dragoste, fața lui nu o poate ascunde.
Nu te-a iubit nimeni ?
Mama nu mi-a vorbit decât ca să-mi spună să mănânc.
Și am încercat, chiar am încercat.
Dar de fiecare dată când era să înghit, nu puteam.
Grasul se ridica și mă plesnea.
Și mama ta nu spunea nimic ?
Nu. A venit cu o nouă strategie.
De fiecare dată când nu terminam farfuria,
trebuia să pregătesc mâncarea pisicilor.
Știi ce le place să mănânce ?
Conserve cu mâncare pentru pisici,
resturi de carne și uneori chiar măruntaie de iepure amestecate cu orez.
Mai bine decât să fii bătută.
Nu, de fapt, preferam bătăile
pentru că trebuia să pregătesc toate astea cu propriile mâini.
Altfel, pisicile alea idioate nu mâncau.
- Noua pedeapsă a rezolvat ceva ? - Nu.
De fapt, într-o zi, s-a întâmplat ceva incredibil.
Pisicile mieunau și mieunau,
și se agitau la picioarele mele.
Și apoi, brusc, mi-am umplut pumnul,
şi am început să-mi bag în gură.
Ce dezgustător !
A fost delicios.
Nu mai gustasem nimic atât de bun, dar eram îngrozită.
Cumva, ştiam că nu eu voiam să mănânc.
Ci un fel de inamic interior care m-a împins s-o fac,
un inamic interior de 1000 de ori mai puternic
decât un fleac ca Dumnezeu.
- Nu cred în Dumnezeu. - Da, ai dreptate.
Nu există nicio dovadă clară a existenței lui Dumnezeu,
dar dovada existenţei inamicului lăuntric e palpabilă.
E ceea ce îți iese în cale în fiecare zi,
distrugând tot ceea ce e de valoare.
E ceea ce scoate în evidență toată singurătatea ta
şi a tuturor prietenilor tăi.
E ceea ce te face să te simți dezgustat de tine însuţi.
Știi ce ?
Există medici pentru cazuri ca al tău.
Scuze, nu vreau să te mai deranjez.
Stai !
Îmi pare rău.
Ți-e foame ?
Ce ?
Nu știu tu, dar eu mor de foame.
Mi-a scăpat mie ceva
sau povestea n-a pomenit nimic despre uciderea cuiva ?
Ajung şi acolo.
- Deci asta a fost doar introducerea ? - Era absolut necesară.
Desigur.
Vezi tu...
...aveam vreo 12 ani
şi era o fată în clasa mea, pe nume Feline.
Era singura mea prietenă.
Drăguţă, fermecătoare, amuzantă,
nu cea mai inteligentă din clasă, dar avea note bune.
Dar era cea mai bună dansatoare de balet.
Asta, în școala mea, era cheia popularității.
Aşa era şi la școala mea cu sportul.
Franck Hoffman era cel mai popular. Toată lumea îl adora.
- Da, erai gelos pe el. - Eu ? Nu !
Haide, Angust. Văd pe fața ta. Îl urai.
Deloc. De fapt, el a fost unul dintre cei mai buni prieteni ai mei.
Am jucat împreună în echipa de rugby. El era căpitanul.
Nu, rahat.
- Ce s-a întâmplat ? - Ce tip de școală îți imaginezi ?
Nu, nu din nou.
Îți imaginezi școala din copilăria ta,
dar te asigur că școlile noastre sunt foarte diferite.
Noi aveam uniforme și nici măcar nu auzisem de rugby.
Școala mea era foarte diferită. Era ca un palat vechi.
Sunt sigur că eşti familiarizat cu barocul olandez, nu ?
Ideea e că toată lumea o adora pe Feline.
O iubeam, era prietena mea,
dar, în adâncul sufletului, nu-i suportam perfecțiunea.
Nu uita că eram slabă și arătam bolnăvicioasă...
...și mereu mă străduiam să fiu pe plac oamenilor.
Voiam să creadă că sunt drăguță și amuzantă,
dar nu am reușit niciodată. Nu sunt ca tine.
- Oamenii nu mă plac mereu. - Haide. Sigur că te plac.
Șoferul tău a fost supărat când m-a luat.
- Adică...uită-te la mine. - Care e problema ?
Nu poți fi atât de corect politic tot timpul, Angust.
O să intri în bucluc într-o zi.
- Ce-i ? - Trebuie să faci atâta zgomot ?
Scuze, nu am manierele tale.
Problema e că am început să o urăsc tot mai mult pe Feline.
Știi, ea avea de toate.
O casă minunată,
o mulțime de jucării și o familie care o iubea cu adevărat.
Dar de fiecare dată când eram acolo,
simțeam cu adevărat nevoia de a-mi lăsa amprenta.
Și ea nu a încetat să te mai invite ?
Nu ! Cred că-i era milă de mine.
Și apoi...am făcut-o.
Ai făcut ce ?
Ei bine, aici vine partea înfricoșătoare.
Într-o noapte, mama și Grasu' se certau și se jigneau reciproc
și eu eram ghemuită în patul meu încercând să scap de zgomot,
dar nu puteam în rulota aia.
În noaptea aceea, aveam un alt scop.
Am vrut să elimin perfecțiunea lui Feline.
- Inamicul interior din nou ? - Exact.
Mori, mori....!
Mori !
Apoi a doua zi, profesorul a venit în clasă.
Îndoiţi, întindeţi...Şi ţineţi !
Ce a păţit ?
- Nu a fost vina ta. - Normal că a fost vina mea.
Era perfect sănătoasă
și apoi, din senin, moare de un atac de cord.
Dacă ar fi atât de ușor să ucizi,
mă tem că nu ar mai rămâne atât de mulți oameni pe planetă.
Sunt sigură că moartea lui Feline a fost vina mea.
Nu e nimic mai puternic decât un spirit motivat de convingere.
Ura mea a ucis-o. Dar mai târziu, am pierdut puterea asta.
Deci crezi că ai superputeri ?
Nu râde de mine.
Tocmai mi-ai spus că ai ucis o fetiță pe jumătate rugându-te.
- La ce te aştepţi ? - Bine, ai dreptate.
Nu sunt o mare criminală.
Apreciez aceste momente de luciditate.
Trebuie să-ți dai seama că am ucis doar doi oameni în viața mea.
Asta e o cifră mediocră. Trebuie să ai ambiții mai mari.
Demonul vinovăției m-a oprit să merg mai departe.
- După a doua crimă ? - Da.
Ești în regulă ?
M-am săturat de toate aceste discuții despre demoni și crimă.
Am mult de lucru.
Bine...
O seară frumoasă. Ai grijă.
Da, și tu.
- De unde ai luat cuțitul ? - Scuze, ce cuțit ?
Iisuse, Angust, cum aș aduce un cuțit aici ?
Nu face asta. Sunt oameni în jur.
Îmi dau jos piciorul când îți scoți căștile.
Haide, Angust, mai am o poveste și îți promit că e cea mai bună.
Cine ești ?
Sunt Texel Textor şi sunt olandeză.
- Asta e tot ? - Nu, mai am o poveste.
M-ai minţit.
Știu că vorbesc mult, dar nu mint niciodată.
Ai fost la conferința mea și știai cine sunt când te-ai urcat în mașina mea.
- E într-adevăr șocant. - Ce anume ?
Cât de mult seamănă fata aia cu mine.
Te rog. Are aceeași siluetă, are aceleași șosete. Eşti tu.
Jur, nu știu cine e fata aia.
- Jean ? - Ce e ?
Poţi să verifici lista persoanelor care au participat la conferinţă
și să vezi dacă e vreo fată pe nume Texel Textor ?
- Texel cu un X. - Sigur, despre ce e vorba ?
Îți spun mai târziu. Doar verifică. Aștept.
Dacă mă găsești, chiar voi fi speriată.
Nu există nicio Texel Textor pe listă.
Nu ? Stai o secundă, Jean. Îţi trimit o fotografie.
E cea din dreapta.
Are părul blond și creț și are peste 20 de ani.
Nu sunt eu.
Cu siguranță a fost la conferința mea.
Ești bine, Jeremy ?
Da, sunt bine. Sună-mă înapoi.
Acum înțeleg de ce îți repeţi numele întruna.
O minciună trebuie totdeauna repetată mai mult decât adevărul
ca să fie crezută.
Știai că minciuna are propriul verb în aproape toate limbile din lume ?
Mentir, mentir, lügen, klamac... Dar a spune adevărul, nu.
- "A fi sincer." - Nu e același lucru.
A fi sincer înseamnă a dezvălui adevărul care a fost ascuns.
Dacă-ţi spun că e ora 7 acum,
nu sunt sincer, spun doar adevărul.
Da, Jean ?
Fata la care te referi e Alice Myers.
Cred că ea e. Alice Myers. Ţi-l silabisesc ?
Nu. Ştii dacă se cer actele la conferinţă ?
Da, desigur. De obicei aşa se face. Ce s-a întâmplat ? Ești bine, Jeremy ?
Da, sunt bine. Nu-ţi face griji.
Dacă am nevoie de ceva, te sun. Mulțumesc.
Care e numele tău real ?
Texel Textor, să ţi-l scriu ?
Știu numele tău real acum.
Spune-mi. Mi-ar plăcea să știu numele gemenei mele din Paris.
- Deja îl știi. - Doamne, ce coșmar.
Arată-mi pașaportul.
Nu. Dacă nu mă crezi, e problema ta.
Dacă eşti Texel Textor,
n-ai avea de ce să nu-mi arăţi pașaportul.
Vrei să auzi ultima mea poveste ?
Înainte, când ai intrat în toaleta bărbaților
și apoi, când ţi-ai pus piciorul pe scaunul meu, ce urmăreai ?
Angust, îmi pare rău, dar....
...crezi că mă dau la tine ?
Nu ?
Ce ?
După cum vezi,
numele meu e Texel Textor și sunt olandeză.
Și nu, nu mă dau la tine.
Deși ultima mea poveste e despre dragoste.
Când îți termini povestea, crede-mă, voi afla despre ce e vorba.
Poate.
Spune-mi, cum e soția ta ?
Nu o mai iubești.
Bineînţeles că o iubesc. De ce spui asta ?
Pentru că atunci când iubim pe cineva,
vorbim necontenit despre obiectul iubirii noastre.
Înseamnă că nu iubești pe nimeni.
Ba iubesc pe cineva care e sublim.
Și de ce-ți pierzi timpul deranjând un străin
când ai putea fi cu obiectul iubirii tale ?
- Pentru că nu e reciproc. - Folosește-ți armele de seducție.
- Am încercat. - Încearcă din nou.
- Este inutil. - Ce lașă !
Această persoană e moartă.
Era foarte vie când ne-am cunoscut.
Angust, nu mă privi așa.
Ai dreptate.
Omul viselor tale poate fi mort, dar nu e sfârșitul lumii.
Nu am spus că e un bărbat.
- A fost o femeie ? - Chiar contează ?
Spune-mi, a fost bărbat sau femeie ?
Cred că e ceva puțin morbid în această întrebare, Angust.
Te rog, continuă.
A fost prima dată când m-am simțit cu adevărat atrasă de cineva.
În toți acei ani m-am consumat în mine.
Mama s-a mutat cu un rus și l-a lăsat pe Gras singur și devastat.
Și ce s-a întâmplat cu cele trei pisici ?
Au murit fără să aibă pui.
Și apoi am decis să mă mut la Paris.
Și acolo am întâlnit cea mai frumoasă persoană din univers.
Unde la Paris ?
Îți plac cimitirele, Angust ?
Există un mormânt în cimitirul din Monmartre,
care mi se pare deosebit de impresionant.
Este chiar lângă mormântul lui Alexander Dumas.
Și e o statuie deasupra unei pietre funerare
care e prăbușită cu fața la pământ.
Şi era o persoană care o admira şi care avea exact același chip.
Ai ales un bărbat sau o femeie pentru imaginea mentală ?
Nu-ţi spun.
Angust, te joci cu mine ?
Pun pariu că ai ales o femeie.
Într-o zi, am adunat suficientă putere ca să-i vorbesc.
Ai... ai pozat ca model pentru sculptură ?
Și ce a spus ?
Persoana nu mi-a răspuns.
Chiar şi-aşa, după ce i-am văzut fața...
nu mi-am mai revenit dintr-o astfel de emoție.
A fost ca o perfecțiune totală.
De data asta te înțeleg.
Privirea aceea m-a izbit foarte adânc.
Tu nu ai fost niciodată respins de dragostea vieții tale, Angust.
Ești un bărbat arătos.
Nu știi cum e să-ți fie sete și să n-ai dreptul să bei.
Apa ți se refuză doar pentru că, pur și simplu, nu ești pe placul lor.
Sună ca un violator care se justifică.
Într-adevăr.
Știi, există ceva cu adevărat interesant când urmăreşti pe cineva.
Literalmente e ca o alergare după o dorință.
Ar trebui să fii scriitoare.
Atunci ar trebui să te avertizez că urmează partea cea mai palpitantă.
Nu poate fi adevărat.
Și apoi i-am târât trupul fără viață
la un panteon din apropiere unde am observat-o.
Mi-am strecurat mâna sub fusta ei
și i-am simțit pielea caldă, deși afară era frig.
Era încă inconștientă ?
Aşa credeam.
Și ultimul lucru pe care mi-l amintesc e că am auzit pe cineva strigând...
"Chemați o salvare !"
Era sfârșitul lui decembrie.
Căzuse prima zăpadă de iarnă.
Eu eram virgină, dar ea nu cred că era.
Mi-e rău de la stomac.
Eşti nebună. Ai nevoie de terapie.
De ce aș merge la psihiatru când există aeroporturi ?
De ce naiba îmi spui toate astea ?
Asta e tot ce ai să-mi spui ?
De asemenea, am confirmat că victima era o femeie.
Da, a fost destul de dificil să păstrez secretul pentru întreaga poveste.
Nu înțeleg.
Te simţi vinovată că ai mâncat mâncarea pentru pisici
dar n-ai remușcări pentru așa ceva ?
Ceea ce am făcut a fost măgulitor.
Am dovedit că aş încălca legea pentru ea.
Ceea ce spui e respingător.
Ai atacat prima persoană pe care ai dorit-o fizic.
Și când ai chef să vorbești cu cineva, cu mine, de exemplu,
te bagi în sufletul meu.
Ești incapabilă de empatie.
Tipic pentru persoanele care n-au fost iubite în copilărie.
Vezi ?
De ce aș merge la un terapeut când te am pe tine ?
Oricine știe asta.
Părinții mei nu m-au iubit.
M-au abandonat și, când iubești pe cineva, nu faci asta.
Ar trebui să-mi fie milă de tine, dar nu pot.
Nu am atins sau iubit pe nimeni în toți acei ani.
Cu siguranță, acest tip de abstinență totală e romantic.
Ești cea mai puțin romantică persoană pe care mi-o pot imagina.
Vrei să-mi termin povestea, Angust ?
- Mai este ? - Abia începusem.
Am străbătut străzile Parisului.
Stradă cu stradă. Cafenea după cafenea.
Restaurante, baruri, cluburi de noapte, brutării,
tot ce îți poți imagina.
Știu ce gândești.
De ce ești atât de obsedată de acea femeie ?
În cele din urmă, vei găsi pe altcineva.
Mă crezi sau nu, aşa gândisem şi eu odată.
Proasta.
Apoi, într-o zi, doi ani mai târziu,
aproape că renunțasem la căutarea mea.
Stăteam şi mâncam hot dog-ul meu preferat.
Aș fi recunoscut-o dintre 4 milioane de femei.
Timpul a făcut-o şi mai frumoasă.
Pardon ?
Scuze, ne-am mai întâlnit ?
Îmi pare rău, nu cred.
- Cum să nu te recunoască ? - Nu știu.
Aveam părul mai lung. Purtam ochelari.
Poate că nu m-a văzut la lumina soarelui. Poate că de asta.
Ești sigură că nu-ți amintești de mine ?
Îmi pare foarte rău. Sunt foarte uitucă.
Cred că ne-am cunoscut prin intermediul soțului meu.
Ieșim uneori la cină cu oameni pe care îi cunoaște.
Numele meu e Texel.
Texel Textor, sunt olandeză.
Cred că îmi amintesc. Poate a fost la Amsterdam ?
Da.
Cumva, mă confunda cu partenera unuia Berg.
Un coleg al soțului ei a spus că s-au întâlnit odată la Amsterdam.
- Acum locuiți amândoi aici ? - Da.
Grozav !
- Aţi putea veni la o cafea cândva. - Sigur. Da. Mâine ?
Mâine ?
Da. Sigur.
- M-aş bucura să-l revăd pe Berg. - Categoric.
La 5 e bine ?
5 e perfect.
Adresa este 11 Rue de Rome, etajul al treilea, uşa din dreapta,
la ora 5.
11 Rue de Rome, etajul al treilea, ușa din dreapta.
Ora 5. Am reţinut.
Bine.
Ne vedem mâine. Cu Berg, adică.
La revedere.
Și m-am dus la dulap
şi am scos îmbrăcămintea pe care am păstrat-o doar pentru acea zi.
Era s-o arunc la gunoi, dar...
cine credea că după doi ani îmi voi găsi din nou dragostea ?
Oui, j'arrive. Qui c'est ?
Sunt Texel.
Cine ?
Texel Textor, m-ai invitat ieri.
Da, sigur.
- Bună ! - Bună !
Unde este Berg ?
Berg a fost reținut la birou.
A spus că ajunge puțin mai târziu.
Știi cum e să trăiești cu un om de afaceri.
Me-mi spui !
Intră, te rog.
Apartamentul ei era foarte vechi, foarte burghez.
Cred că designerul trebuie să fi fost foarte meticulos.
Soțul tău e acasă azi ?
Nu, lucrează de după-amiază, așa că suntem doar noi două astăzi.
Doreşti zahăr, dnă Textor ?
Nu. Și te rog, spune-mi Texel.
Te numești după Insula Texel ?
Da !
Știa de Insula Texel.
I-am spus că mi-ar plăcea să fiu ghidul ei turistic
data viitoare când mergem împreună acolo.
Ce faci acum ?
Lucrez ca pictoriţă, fac în principal bijuterii.
Urăsc asta, știi ? Discuţii ieftine.
Îmi place să trec direct la subiect.
Îți place Parisul ?
Da, din ce în ce mai mult...
A spus că are sindromul Stockholm la Paris.
Locuiesc aici de 7 ani.
Și am petrecut jumătate din timp mințindu-mă spunând că îmi place.
Dar știu că e o minciună.
Este un fel de sindrom Stockholm,
în Paris,
dar totuși sindrom Stockholm.
Ai sindromul Stockholm, la Paris ?
Sindromul Stockholm... la Paris.
Ce noțiune !
Sunt atât de ușurată că nu m-ai uitat.
Ce vrei de la mine ?
Am venit aici din dragoste. Te-am căutat în toți acești ani.
Te rog, pleacă din casa mea.
Nu am iubit...
sau atins pe nimeni altcineva în toți acești ani.
Te rog, pot să te îmbrățișez ?
Ieși afară !
M-a respins.
Și apoi mi-am dat seama că vrea să se răzbune.
Scuze, nu-ți fac niciun rău, bine ?
Mai întâi, spune-mi numele tău și apoi mă poți ucide.
Ieși afară !
Dacă mă omori, voi dispărea pentru totdeauna.
Ești nebună.
Omoară-te singură dacă vrei să mori.
Nu, nu vreau să mor.
Vreau să mă omori tu. Vreau ca povestea să aibă un final.
Nu-mi pasă ce vrei.
Ăsta nu e un răspuns foarte frumos.
Dacă te-aș ajuta să mă omori ?
Jur că o voi face. Dă-i drumul.
Fă-o ! Haide !
A murit înainte să-i spun pe nume.
Îmi pare rău.
În toți acești ani, m-am gândit că pe femeia visurilor mele
o va chema cumva mediocru...
cum ar fi Cindy sau Raymonde sau Monique, dar...
de fapt, avea un nume foarte fermecător.
Isabelle.
Şi uite aşa, fără să vreau,
comisesem crima perfectă.
Nimeni nu m-a văzut intrând.
Și nu trebuie să fi lăsat multe amprente,
ca dovadă că...
...sunt încă liberă.
Cine ți-a spus asta ?
Cum adică ?
Îmi pare rău, Angust. Nu am terminat încă.
Despre ce e tot acest joc ?
Crezi că e un joc ?
Spune-mi ce știi despre dispariția Isabellei.
O cunoști pe Isabelle ? Asta da coincidență.
Nu te mai juca cu mine !
Bine. Ai dreptate.
Această întâlnire nu e nici pe departe o coincidență.
Vin aici ca autor al faptelor.
Nu te mai juca cu mine sau jur că-ți zdrobesc fața.
Spune-mi ce știi.
- Vrei să te aliezi cu inamicul. - Nu tu ești inamicul.
Îmi apăr dreptul de a fi inamicul.
- Ce anume vrei cu adevărat ? - Încă nu știi ?
Spune-mi ce.
Să mor.
Acesta e un apel personal pentru dl Jeremiasz Angust.
Vă rog, dle Angust, mergeți la poartă. Mulțumesc.
Cineva care îmi ştie povestea ți-a spus că dacă vii aici
şi-mi spui toate astea, te voi ucide.
Prea complicat.
Spune-mi sau nu voi răspunde pentru faptele mele.
Exact ! E timpul pentru fapte.
Tocmai am mărturisit că ți-am ucis soția. Ce ai de gând ?
Dacă vrei să mori, ucide-te, dar lasă-mă în pace.
Dispariția Isabellei a fost cel mai rău lucru care mi s-a întâmplat.
Pentru amândoi !
Asta vrei de la mine ? Să te omor chiar aici ?
Din nou, acesta e un apel personal pentru dl Jeremiasz Angust.
Zborul dvs către Varșovia este pe cale să plece.
Îmi...
Îmi pare rău, da ? Îmi pare rău, dar...
trebuie să mă ajuți să rezolv asta sau va trebui să sun la poliție.
Fă-o.
Ar fi cuvântul meu împotriva alui tău.
Aș vrea să știu motivul acestei torturi.
Tocmai ți-am spus adevărul.
Și acum încerci să te convingi că nu am fost eu,
să nu fii nevoit să mă omori.
O tânără străină m-a rugat să o duc la aeroport.
Apoi, după o serie de mărturisiri dezgustătoare,
această adolescentă spune brusc că, acum câţiva ani, mi-a ucis soția.
Cred că oricine ar fi de acord că m-ai mințit tot timpul.
- Nu sunt adolescentă. - Ajunge.
Soția mea a dispărut acum 20 de ani.
Și ce dacă ?
Erai doar un copil.
Acesta este un apel personal pentru dra Texel Textor.
Vă rog, dră Textor, zborul dvs. către Varșovia este pe cale să plece.
Avionul e un alt loc bun pentru a mă ucide.
- Ce ? - Da.
Avem acelaşi zbor.
Apel final pentru dl Jeremiasz Angust și dra Texel Textor.
Poarta F28 se închide.
Scuze. Bună seara.
Mulțumesc.
- Bună seara, domnule. - Bună seara.
Echipajul de cabină, blocaţi uşile şi pregătiţi-vă de decolare.
Bună seara, doamnelor si domnilor. Vă vorbește căpitanul dvs.
În primul rând, aș dori să vă urez bun venit în cursa
de la Paris, Charles de Gaulle, la Varșovia.
Vom călători la o altitudine de 10.000 m
cu vântul pe drum în regulă...
Domnule, vă pot ajuta ?
Trebuie să cobor.
Domnule, vă rog ! Trebuie să luaţi loc.
- Trebuie să cobor. - Nu puteţi coborî.
Nu pot să plec.
Am blocat ușa și am început protocolul de decolare...
Nu pot să plec. Trebuie să cobor.
Nu mai puteţi acum.
Scuzați-mă, care e problema, dle ?
- Ia mâinile de pe mine. - Domnule !
Nu trebuie să mă atingi. Trebuie să cobor !
- Nu puteţi coborî... - Deschide ușa !
Scuzați-mă, îmi puteţi arăta tichetul de îmbarcare, vă rog ?
Domnule ?
Soția mea e moartă ?
Văd că te interesează poveștile mele acum.
Nu sunt poveștile tale.
- Sunt ale mele. - Ale noastre.
Ce-ai zice ca de data asta să-mi spui povestea ta ?
Spune-mi unde e Isabelle.
Quid pro quo.
Spune-mi povestea ta și eu ți-o voi spune pe a mea.
Ce ți s-a întâmplat ?
Trebuie să fi fost în februarie.
Ne mutasem într-un apartament nou.
Eram căsătoriți de 4 ani şi eram gata să întemeiem o familie.
- Asta e tot ? - Ultima.
Isabelle era absentă de săptămâni întregi.
- Ai gust de pizza. - Și ce dacă ?
Ar trebui să despachetăm mai departe.
Sincer, eram îngrijorat.
Obișnuiam să ne distrăm mult împreună,
dar acele zile erau cu mult în urma noastră.
Se îndepărta de mine.
Ce vrei să fac ?
Nu trebuie să faci nimic, Jeremy. Doar dă-mi spațiu.
Îţi dau spațiu.
- Haide ! - Eşti rece.
Nu sunt rece. Nu spune asta. Nu e corect.
Corect ?! E altcineva.
Nu ! De unde ai...?
Aşa ! Fugi, Jeremy ! Ești atât de laș !
Nu era prima dată când ne certam așa,
dar cumva s-a simțit diferit.
M-am întors la muncă.
Am încercat să mă concentrez pe expansiunea aeroportului.
O vedere clară a pistei.
Asta vreau să văd, mai ales, într-un aeroport.
Mașinile, avioanele în mișcare, lucrurile în mișcare.
Și poate am putea schimba dimensiunea ferestrelor, nu ?
Ce crezi ?
Jeremy ?
Oui, j'arrive. Qui c'est ?
Sunt eu, Isabelle.
Am vrut să-ţi aduc florile astea.
Bine.
Ce mai faci ?
Vrei ceva de băut ?
Atunci totul a devenit clar.
Dragostea ta urma să te părăsească a doua zi.
Dar de ce Isabelle ar renunța la perfecțiunea ta ?
Perfecțiunea mea ?
N-ai reuşit s-o întrebi de biletul de avion.
Teama ta de eșec a câștigat bătălia.
Isabelle...
Te iubesc.
Te rog...
- Te rog, Jeremy. - Da. Ştiu.
Nu poți face asta.
A trecut atâta timp.
- Isabelle... - Încetează.
Îmi pare rău.
Te-a respins.
A fost ultima oară când am văzut-o.
După câteva zile în care nu am mai auzit de ea,
m-am întors în apartamentul nostru.
Isabelle !
Sperasem să o găsesc acasă după călătoria ei în Olanda.
Trebuia să-mi cer scuze.
Isabelle...
Dar nu s-a mai întors niciodată.
Săracul de tine.
Spune-mi, ce știi ?
Ești fiica mea ?
Asta crezi ?
Tu să-mi spui.
Într-un anumit fel, da.
Sunt fiica ta.
Ți-am spus de la început că sunt olandeză.
Probabil pentru că ai vrut mereu să crezi că m-am născut în Olanda.
- Mă înnebuneşti. - Eu te înnebunesc ?
Îmi pare rău, n-ai nevoie de ajutor pentru asta.
Ce vrei ?
- Vorbeşte mai încet. - De ce ?
Pentru că eşti încă în avion.
Haide, Angust, înveseleşte-te. Bucură-te de călătorie.
Sunt aici.
Mă simt destul de... bine.
Cere stewardesei niște cafea.
- Bun. - Da...
Scuzaţi-mă, doamnă, aş dori o cafea.
Mai tare.
Scuzaţi-mă, aș dori o cafea !
Mai tare.
Scuză-mă, cucoană ! Aş vrea o cafea !
Mai tare.
Adu-mi o cafea !
De ce mi-ai spus toate poveștile astea ?
Pentru că, la fel ca tine, Jeremy,
am un simț estetic foarte bine dezvoltat.
Și am vrut să-ţi spun povestea chiar de la început.
Totul a început când ai început să îți dorești ca Frank Hoffman,
cel mai popular băiat din clasă, să dispară.
Și copilăria ta oribilă ?
Este copilăria pe care crezi că aș fi avut-o dacă m-aș fi născut.
De ce te-aș imagina ca pe un monstru ?
Pentru că sunt o fiică demnă de tine, Jeremy.
Aș fi moștenit toate păcatele tale și toată violența ta.
Nu e adevărat.
Adică nu-ţi aminteşti când ai întâlnit-o pe Isabelle la cimitir ?
Ai visat să o violezi în acea noapte,
totul e încă aici.
Ce vrei de la mine ?
Haide, Jeremy ! Nu te-a iubit.
Isabelle.
Încetează !
- Stai ! - Nu putem termina așa.
Ce faci cu cuțitul ?
- Te rog, nu face asta. - Nu pot accepta asta...
Haide, draga mea...
Trezește-te...
Haide, nu fi leneșă.
Repetă după mine.
Am ucis ceea ce am iubit cel mai mult în această lume.
Am privat-o pe fiica mea de cea mai minunată mamă din lume.
Pleacă de aici. Vreau să dispari.
După ce ai ucis-o, te-ai dus la unul dintre șantierele tale.
Ai luat trupul Isabellei cu tine.
Ai comis crima perfectă.
Nimeni nu a găsit vreodată corpul,
iar aeroportul e un mormânt care nu poate fi pătruns.
Nu am ucis-o pe Isabelle. Eram îndrăgostit nebunește de ea.
Cine vorbește când vorbești tu ?
Tu !
Fă-o repede !
Te iubesc, Jeremy.
Nu ți-ai omorât soția.
Ea te-a părăsit.
Ea e încă în viață.
Așa cum a spus Antoine de Saint-Exupéry,
„Perfecțiunea nu e atinsă atunci când nu mai e nimic de adăugat,”
ci atunci când nu mai e nimic de luat.”
Traducere PREL GHENCEA