ОРИГІНАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
ГОЛСТОН III ДЛЯ «ДЖЕЙ СІ ПЕННІ»
Так ремінь не носять. Ходи.
Добре, іди.
Іди.
Бачиш, до чого ми дійшли, Сессі?
Показ був неймовірним.
Чого ж тоді сотня людей не стоїть тут і не говорить ці самі слова?
Де загули до ранку? Де веселощі до упаду?
Тепер тут тільки ми з тобою.
А тобі платять за те, щоб я не лишався сам.
Ти ж принесла рецензії, Сессі?
Не бажаю це чути.
Усі мені заздрять відтоді, як я став мегазіркою.
Я дратую людей.
Вони бачать мене на шоу Донаг’ю, на тусовках
з Барбарою Волтерс, чи Енді Ворголом, чи Шер.
Я розумію. Моя слава безмежна.
Я б теж себе ненавидів.
За що мене критикують найбільше, як думаєш?
Думаю за те, що одного разу ти перевернув світ жіночої моди.
Зробив жінку чуттєвою.
У своєму стилі.
І тепер усі носять сорочки, одяг на змійках і…
Та пішла ти.
Це ж не я кажу, а вони.
Люба, звичайно, я жартую.
Читай першу.
Гаразд.
«Нова колекція для "Джей Сі Пенні" – це…»
Читай далі.
«…бліда копія колишнього Голстона,
непереконливий зразок роботи дизайнера».
Читай наступну.
«Колекцію Голстона для мережі торгових центрів
вирізняє надзвичайно поганий крій.
Червоно-чорний трикотажний костюм…»
Голосніше!
«…демонструвала приземкувата пухкенька модель,
але недбалий крій просто поглинув її.
А от багряна сукня на запах
занадто обтягує, щоб її можна було одягти на бранч
або навіть піти в бар для незаміжніх на районі».
Я зневажаю рецензії.
Доброго ранку! Як справи?
Доброго ранку всім!
Привіт.
Як ваші справи?
Я до кого говорю? Ти чуєш чи ні?
-Це мозерське скло, довбаний ти придурок. -А мені начхати!
Тебе хвилюють тільки цяцьки. Такі коштовні, такі дорогі серцю.
Знаєш, що найцінніше ти мав у житті, Голстоне? Мене!
Ти завжди так мене підтримуєш, Вікторе.
Пішов ти.
Вікторе, що я мушу зробити, щоб ти звалив звідси?
Та де тобі.
Ти ж почнеш рюмсати: «Вікторе, благаю, не йди.
Ти геній, я завдячую тобі всім».
Я ніколи такого не казав.
Херня! Тобі дістається вся слава і всі гроші.
Але всі ідеї йдуть звідси. З цієї голови.
Чи дочекався я подяки? Де там! Для тебе я шолудивий пес.
Вікторе,
просто скажи, чого ти від мене хочеш.
Мільйон доларів.
І власну студію. Простору. Як «Фабрика» Воргола.
Виставлятиму там свої роботи.
Усі шикуються, щоб помогти Енді. Я теж так хочу.
Мільйон баксів? Ти заробиш ці гроші за рік.
Це гарна угода.
Твій мінімозок перегрівся.
Я заслуговую на це!
Ти зовсім на це не заслуговуєш, Вікторе. Але я просто хочу, щоб ти пішов.
Ти пожалкуєш про це.
Я маю компромат на тебе, Голстоне.
Усі брудні ролики з тобою в головній ролі?
Ті старі шкапи, клієнтки «Джей Сі Пенні», не оцінять твої походеньки.
Ти не посмієш.
Ще і як посмію.
Заплати мені, або відео отримає Донаг’ю.
То ось що ти задумав? Шантаж? Після всіх цих років під моїм крилом?
Я ж годував тебе! І така твоя віддяка?
Вали звідси й не смій повертатися.
Ти розбив мені носа, Голстоне. Я засуджу тебе!
Сюзан!
Щось не те з цими цифрами.
Минулого року він витратив 40 000 доларів на орхідеї.
-Усе правильно. -А витрати на відрядження?
Ось. 354 000 за один рік.
Хтось дописав зайвий нуль?
Він усюди їздить на лімузині. Уже 5000 баксів на місяць.
А минулого місяця
Марті Грем вручали нагороду в Парижі,
тож він купив новий набір валіз «Гояр»,
полетів з 11 колегами на приватному літаку і поселив усіх у «Ріц».
Чому він літав у Париж до Марти Грем?
Вони старі друзі. Він інвестував у її студію танців.
Ні. Чому «Есмарк» мав за це платити?
Зразки тканин. 750 000 доларів. Це просто…
Хтось набиває свої кишені. Скільки коштує муслін? 5 баксів?
Він не використовує муслін для розробки.
Якщо сукня буде атласна, він буде кроїти з атласу.
Але весь шарм його дизайнів у тканинах.
Красиві складки, лінії тощо.
Він художник. Тканини – його матеріал.
Такі справи.
Знаєш, що буде, якщо на раді директорів «Есмарк»,
відкритої акціонерної компанії,
я скажу, що не можу контролювати витрати підрозділу,
у якому мушу навести лад? Бо просто «такі справи».
-Що тоді буде? -Вас звільнять?
-Голстоне! Я в захваті. -Він розмовляє!
Вибач, Лайзо. Мушу покласти слухавку.
У мій офіс зайшов містер Занудний кошмар.
-От халепа. -Люблю тебе.
Передзвони.
Твої витрати космічні. Ти казав, що вирішиш проблему.
Тобі, певно, щось почулося, Карле.
Я не міг такого сказати.
Я гарую день і ніч над дизайнами для твоєї компанії.
Саме тому в мене такі витрати.
Я створив для вас валізи, окуляри,
лінію в’язаного одягу, ремені.
А лінія для чоловіків?
Товари для дому? Ти давно мав їх закінчити.
-І де це все? -Це ж не консерви, Карле.
Я працював не у відділі консервів!
Я керував відділом тампонів «Плейтекс» у складі «Есмарк»,
а тепер я керую підрозділом «Голстон».
Але я не дизайнер тампонів, Карле.
Хоч одного дня ти й про це попросиш.
Я працюю на межі можливостей. Сім днів на тиждень.
Я знаю. Ти викладаєшся на повну.
І знаю, як ти це робиш.
Прибиральники ввечері фотографують залишки кокаїну на твоєму столі.
Показати фото?
Ні.
У тебе проблеми з наркотою.
Може, з наркотою й алкоголем.
Але якщо ти повернешся до нормального життя,
ми вдвох можемо гори зрушити для бренду.
Нормального?
Що таке «норма», Карле?
А ти нормальний?
Погодься на Мексику.
Можеш навіть не говорити «так», просто змахни рукою.
Ми все підготували.
Угода на 30 мільйонів. І ти можеш не скорочувати витрати.
Ні.
Не відмовляйся, ти ж навіть не знаєш умов.
Прекрасно знаю. І я не зміню свою думку.
Ви більш ніж достатньо розпорошили мій бренд.
Я не ризикну своїм іменем і репутацією заради ліцензій на дизайни інших людей!
Незнайомців, роботи яких я не схвалив!
Я категорично проти! А тепер – вимітайся!
Просто змахни рукою, Голстоне.
Просто кивни головою.
Слідкуй за моєю головою.
Вона не киває.
Ні, дякую.
Мені вже достатньо.
Голстоне.
Виглядаєш стомленим.
Це старість, Марто.
Земля вже кличе.
Та я жартую. Просто стільки всього навалилося.
Можна дати пораду? Дружню.
Не вірю, що я зараз говоритиму про критиків,
та все ж. Знаєш, що люди кажуть про критиків?
Я втратив їх прихильність.
Я знаю.
Ну що ж. Яка прикрість.
Так, але, Голстоне,
по-моєму, ти й сам до себе не прихильний.
У цьому й проблема. Я знаю, на що ти здатен.
Ти міг би вразити їх знову, якби хотів.
Я впевнена в цьому.
Мені просто більше не цікаво.
Я знаю, хто я. Знаю, чого я вартий.
Я митець.
Але зараз мене хвилюють лише гроші.
Хочу заробити якомога більше, а потім звалити на пенсію.
Що?
Ти щойно примудрився поєднати слова «я митець»
і «мене хвилюють лише гроші» в одному реченні.
Що я, по-твоєму, маю робити?
Щось зовсім нове.
Знайди своє натхнення.
Заради Бога, зроби щось не заради грошей, прошу тебе.
Наприклад?
Наприклад, костюми для мого нового шоу.
Через артрит сама я вже не можу малювати.
Стань моїми руками.
Я дуже хочу поставити «Персефону».
«Персефону»?
Мій бренд купила компанія «Есмарк», Марто.
Я вже горю в пеклі, щоб ти знала.
У тебе буде свобода творчості.
Це може піти тобі на користь.
Нести десерт?
Могаммеде?
Марта хоче десерт.
Ти нестерпний.
Щойно принесли.
200 000 доларів за квиток на літак?
Він узяв «Конкорд».
Попросив їх відкласти оплату на 6 місяців, щоб рахунок не потрапив у звіт.
Зараза!
Наберіть Бетті Форд.
На його телефоні.
Алло?
Алло, пані Форд. Це Карл Епштейн.
Я такого не знаю.
Бетті, це Голстон.
Голстоне, з тобою все гаразд?
Голстон
має залежність від кокаїну й алкоголю.
Він перетнув межу.
Через це він не може виконувати свої обов’язки за контрактом.
Прошу, дайте Голстону сказати.
Я тут, лялечко.
Голстоне, тобі потрібна допомога?
Звичайно, потрібна.
Треба, щоб хтось подовжив дні годин на 10,
але ти навряд чи з цим допоможеш. Ще треба розірвати угоду з «Есмарк».
Ця компанія, яка виробляє підгузки,
щось занадто часто дзюрить у штанці.
Насправді Бетті,
я в нормі. Виникли певні труднощі, я виснажений, але повір:
у разі потреби я звернуся по допомогу саме до тебе.
Я згадував тебе.
Пам’ятаєш ту атласну сукню, що ти одягла на вечірку Б’янки в «54»?
Так. Чудово пам’ятаю.
Гарні були часи.
Так, дійсно гарні.
Але знаєш, ще кращі дні попереду. Передавай вітання Джеррі, Бетті. Бувай!
Як ти посмів?
Ти з ким тягатися надумав?
Ще раз таке провернеш, і я тебе придушу!
Почув мене, товстозадий придурок?
Шуруй знову торгувати консервованим горошком!
Панове, Голстон приречений.
Серйозна наркотична залежність.
Повна відсутність поваги.
Відмова підписати ліцензійні угоди, критично важливі для нашого підрозділу?
Мушу констатувати, що гірше бути вже не може.
Голстон приходить в офіс о шостій годині вечора.
Бо прокидається, до вашого відома, о четвертій по обіді.
Добрий день.
Далі він прямує до свого офісу й нюхає кокаїн.
-Він ледве функціонує. -…шовк.
О сьомій він підвечерює.
Вона каже: «Однаково люблю каву й мужиків».
Зауважте, робота ще навіть не почалася.
Ще ніхто не отримав жодної вказівки.
«…але в нас нема кави зі смаком геїв».
Думаю, нам потрібен відтінок хурми.
-Покажете мені, як знайдете. -Добре.
-Зараз? -Ні.
На сьогодні я закінчив роботу.
Натхнення немає.
Тим часом персонал сидить там з восьмої години ранку.
У мене немає сумнівів щодо того, як ми маємо вчинити.
Перепрошую, я намагалася вам додзвонитися.
Слухавка була знята.
Голова боліла.
Ти хто?
Я Джон Девід Рідж.
Що ти тут робиш?
Я допомагатиму з дизайнами, щоб ви вклалися в строки.
Я б хотів поговорити з Джоном Девідом Ріджем наодинці, шановні.
Ти ж розумієш, що збувається мій найгірший кошмар.
Так.
Що це приниження.
Що це зрада.
Ти розвиваєш бренд під власним іменем,
а тобі знайшли заміну.
Вам не шукали замі…
Але так, я розумію, як вам тяжко.
Не знаю, чи варто це казати.
Бути тут – велика честь.
Для мене.
Хочу, щоб ви знали.
Я завжди мріяв працювати з вами.
Це…
нереально.
Я все життя захоплююся вами.
Звідки ти взявся?
Я дизайнер костюмів.
На Бродвеї.
То тепер ми робимо костюми, так?
Хоча, певно, мода – це і є театральні костюми.
Одягаємося, щоб прикидатись іншими людьми.
Капелюх-таблетка Джекі Кеннеді. Як виявилося, теж частина костюму.
Поможеш мені відновити це?
Що ми будемо відновлювати?
Моє ім’я.
Матиму за честь.
Завжди хотів випустити круїзну колекцію.
У карибських відтінках. Ось гарна модель. Що скажеш?
Колір морської хвилі?
Так.
Так. І можна додати пояс.
-Ти непогано попрацював із нею. -Дякую.
ПРОСТИТУТИ ГОЛСТОНА
Не вірю своїм очам.
Який огидний наклеп!
Я занадто переживаю, люба. Прочитаєш мені?
Ні!
Лайзо, якщо ти мене любиш,
тоді починай читати, гаразд?
Гаразд.
«Усі знають, що зірковий дизайнер Голстон любить увагу публіки.
Наш інформатор з оточення ікони моди
відкрив усю правду про зірку без купюр.
Він активно вживав наркотики уже на горезвісних вечірках у «Студії 54»,
але зараз Голстон не може і хвилини працювати без кокаїну
у захмарній студії на вершині Олімпік-тауер у Мідтауні».
Бла-бла-бла.
«Художник Віктор Гюго – давній коханець дизайнера,
проте Голстон запрошує до себе також і найдорожчих повій-чоловіків Мангеттену».
Його улюблені проститути нібито відвідували ненаситного генія…»
Досить.
Добре, справи кепські.
Але поглянь на це з іншого…
Ні, це ж Віктор.
Буде й продовження.
У нього є касети, Лайзо.
Домашнє відео, де ми з ним і ще з… Словом…
Голстоне.
Господи, що ж ти накоїв?
Як ти міг так підставитися? Ти ж знаменитість.
Я знаю.
Я постійно був під кайфом.
І довіряв йому.
Гаразд, любий. Я знаю, що тобі треба зробити.
-Заплати йому. -Ні.
Голстоне,
заплати йому!
Він відчепиться від тебе назавжди, і ти зможеш жити далі.
Я не дам йому жодного бісового цента.
Він уже задорого мені обійшовся.
СНІД
6572?
Можна палити?
Скільки мені лишилося?
Важко сказати.
Ви відчували симптоми, схожі на пневмонію?
Немає темних плям на шкірі?
Це радує.
Вам треба допомога психолога?
Ні.
Мені треба поговорити з піар-агентом.
Річ у тому, що в мене не СНІД.
У мене рак печінки, якщо хтось зацікавиться.
Перепрошую, я думаю вголос.
Нові плітки в пресі?
Ні, але я мушу вам дещо розповісти.
Ти.
Казав, що я можу тобі довіряти.
Казав, що будеш мені допомагати.
Я не розумію, про що йдеться.
Ти віддав Епштейну ескіз без мого відома!
Ми мали віддати цей дизайн вісім тижнів тому.
Я не міг із тобою зв’язатися. Учора ти не прийшов.
-Що я мав робити? -Як ти посмів?
А ти як посмів?
Як ти можеш так безвідповідально
руйнувати імперію, яку будував усе життя?
Як ти смієш так зневажати свій бренд?
Власне ім’я.
Ти найталановитіший з усіх, кого я знаю, і ти марнуєш цей талант.
І я ніколи не зрозумію, нащо.
Нехай усі йдуть додому.
ГОЛСТОН
Ти не можеш звільнитися.
Так, можу.
Я звільняюся. Готово.
Звільнення порушує умови твого контракту.
Ти заплатиш нам 925 мільйонів доларів.
Ви погодили дизайн без мого дозволу. Це ви порушили контракт.
І заплатите мені 925 мільйонів доларів.
Так не годиться.
Це твої слова.
Тому ми пнемося з усіх сил, щоб переформатувати контракт,
аби ти був задоволений і ми теж.
А я не задоволений.
Умови гарні, Голстоне.
Ми просимо всього про 20 днів твого часу на рік.
Тобто 10 для «Пенні», 10 для парфумів.
Далі ми впораємося самі.
Інші 345 днів ти можеш робити що завгодно.
Що тобі не подобається?
Дійсно, чого це я?
Ніку, прошу, напоум свого клієнта.
Ось що я пропоную.
Ти йдеш у дупу.
І ти йдеш. І ти, і ти, і ти.
Ви всі можете йти в дупу, а я знайду нових партнерів,
які знають, як працювати з генієм. Бо ти так і не зміг, Карле.
І мотайте собі на вус.
Я почну з нуля, і вже через рік бренд досягне небачених висот.
Перевершить навіть Кляйна.
Знаєте, чому?
Бо я, на відміну від вас, маю дві речі.
Мій талант і моє ім’я.
Так, зробімо перерву, щоб пан Лювін міг пояснити своєму клієнту
базові принципи договірного права і простої логіки.
ПРИВАТНА ВЛАСНІСТЬ ВХІД ЗАБОРОНЕНО
Визнаю, мене легко довести до сказу, Ніку.
Вони подадуть до суду, розкажуть усе пресі.
На що вони здатні, по-твоєму? А ти здав усі наші козирі.
І ми погодилися на значно гірші умови.
Ніку, я знаю, що дійшов краю. Це правда.
Але я підписав контракт і почав життя заново.
Я не вживаю нічого вже два тижні.
Навіть виглядаю краще.
Спасибі, що помітив.
Хіба погані умови? Мільйон доларів на рік, а я можу бити байдики.
Не все так просто.
Не мій звичний рівень доходу, але нічого страшного.
Я почну спочатку. Кину клич по всьому місту.
Знайду нового спонсора.
-Ти не можеш перейти в іншу фірму. -Цього вони мені не заборонять.
Ще й як заборонять. У цьому суть угоди.
То розірви її.
Ти продав своє ім’я, Голстоне.
Усі дизайни чи товари під твоєю маркою.
Це власність «Есмарк».
Як надовго? На рік?
П’ять років?
До кінця твого життя.
Тепер не ти Голстон.
А вони.
Нотатка на майбутнє: перш ніж підписати угоду,
треба обов’язково її прочитати.
То що я можу?
Шити одяг для друзів. Їм не можна казати, що це образ від Голстона.
Я шию дві сукні на «Оскар». Для Анжеліки Г’юстон і Джеральдин Пейдж.
Тобі доведеться оплатити їх з власної кишені.
І вони не зможуть сказати, що це Голстон.
Ці права належать їм по закону, Голстоне. Відкуп, який ти мусив заплатити,
щоб байдикувати цілий рік і отримувати за це мільйон.
Лишається проблема з Віктором.
Тепер він нам погрожує.
Якщо не заплатимо,
він відішле ті касети в журнал «Піпл».
Просто заплати йому.
Я скучив за тобою.
Я знаю, що сталося. Тебе обібрали до цурки.
У мене є план.
Ти будеш у захваті.
Голстоне, прошу.
Вислухай мене, будь ласка.
Ми залагодили те непорозуміння.
Дякую за гроші.
Я отримав свою долю і більше не злюся на тебе.
У тебе є талант. І в мене він є.
Ми знайдемо вихід. Удвох, як команда.
Я не дам тобі здатися.
Ну, втратив ти ім’я. Велике діло!
Разом створимо нову марку. Ще кращу.
І назвемо її «Рой». Люди будуть у захваті.
Що скажеш?
Ну?
Що?
Ти досі злишся через гроші?
Та годі, манюня. Такий уже я є. Ти мене знаєш, а я тебе.
Я любив тебе.
Правда любив.
І…
Не зводь із неї очей, Віллі.
Віддача.
Мені потрібна більша віддача.
Продовжимо пізніше. Перервемося на обід.
Як справи, любий?
У мене рак і легкі прояви пневмонії, а так – усе просто чудово.
Я дзвонила тобі кілька разів.
А ти не відповідав.
Уже подумала, що ти порвав зі мною.
Люба, я б ніколи.
Ні, мені просто треба було подумати.
Ти, певно, чула, що мене звільнили.
Тепер навіть мій талант мені не належить.
Але ти мене знаєш. Мені треба творити.
І тут я подумав.
Твоя пропозиція ще в силі?
Звісно.
Величезне спасибі, Марто.
То скільки в мене часу? Коли прем’єра?
Любий, прем’єра за тиждень.
Що ж, я люблю виклики.
ГОЛСТОН
-Пане Голстоне! -Привіт, Сюзан.
-Вам не можна сюди заходити. -Я прийшов до пана Ріджа.
Але…
Усім привіт.
Не метушися, я прийшов із миром.
Чим можу допомогти, Голстоне?
Я запускаю проєкт.
Мені потрібен помічник. Людина, яку я ціную та поважаю.
Я відразу подумав про тебе.
Так.
Готово.
Я скупив усі еластичні бинти в Нью-Йорку.
Ого. Це неймовірно.
Не женіть коней.
Фарбник не береться.
Знаєш, як я іноді рятуюся?
Я перестаю думати про вигляд костюма,
а починаю думати про те враження, яке він має справляти на аудиторію.
Я хочу, щоб під час танцю
аудиторія відчувала, як артистів ніби щось тягне назад.
Смертність, якій вони не здатні протистояти попри всі спроби.
Це ж грецька трагедія. «Персефона».
Я хочу зобразити тонку завісу
між нашим світом і небесами. Завісу, якої ніхто не здатен торкнутися.
Якби ми могли випростатися ще хоч трошки…
стали б невмирущими.
Я хочу затягти всіх танцівників
з голови до ніг у спандекс.
То чому б нам не затягти їх з голови до ніг у спандекс?
Дякую, Могаммеде.
Давно не бачилися, Великий Г.
Джо, мені зараз не до цього.
Поїхали.
Слухай, це не викрадення.
Сессі все ще мій секретар.
Мені достеменно відомо,
що «У стилі диско» – найбільший провал на Бродвеї з часів шоу «Убити лося».
Принаймні я не продав своє чортове ім’я.
Нещасний ти недолугий сучий син.
Джо, як я скучив за тобою.
Я теж за тобою скучив.
Як Ельза? Чув щось від неї?
У неї все добре.
Ельза є Ельза.
Це добре.
Дуже добре.
Джо.
Ти ж здоровий?
Так.
Чув, ти нарешті позбувся Віктора.
Нарешті.
Я й так занадто довго тягнув.
Здогадайся, скільки робіт Воргола він вкрав у мене?
Господи.
Я вирішив, що хай подавиться ними.
Джо, я бачив твої роботи для «Тіффані».
Порцеляна.
Грандіозно.
Я хотів розбити ті сервізи в магазині.
Так тобі позаздрив.
Триндиш.
Але спасибі.
Я не можу дочекатися сьогоднішнього шоу.
Так хочу побачити, що ти приготував.
Ти ж знаєш, що критики все обгидять.
Скажуть: «Натхнення полишило Голстона ще багато років тому».
Та плювати!
Я просто радію, що ти знову твориш самостійно.
Без тих корпоративних монстрів.
Я ніколи не творив самостійно, Джо.
У мене завжди був ти.
Хоча ти мав рацію в одному.
Я дійсно продав своє ім’я.
Любий, я ж просто дражнився.
Ні. Нам належить лише одне ім’я, Джо.
Лише одне.
Єдина цінність, яку ми маємо за життя.
І єдина пам’ять, яка лишиться після смерті.
Своє я не цінував належним чином.
І продав задешево. Навіть не подумав двічі.
Сотні мільйонів доларів – не так і дешево, Голстоне.
Дешево, Джо.
Знаєш, чому?
Я б переплатив удвічі, щоб повернути його.
НЬЮ-ЙОРК СІТІ ЦЕНТР
Ось наші місця.
Що ж, час настав, Джо.
-Час для чого? -Для рецензій.
Могаммеде! Він мав принести газети.
Ти ж завжди зневажав рецензії.
Але я все одно мушу їх читати.
Знаю, що там буде: «Скажіть уже Голстону, що його поїзд давно пішов».
Ось побачиш.
-Та ні. -Не мені, Могаммеде.
Джо почитає.
Голстоне, не змушуй мене.
Прошу тебе, Джо, останній раз.
І зразу читай, що пишуть про мене.
Не хочу чути про третього статиста зліва.
Ось воно.
Бла-бла-бла, «Марта Грем».
Бла-бла-бла.
«Балет…».
«Костюми від Голстона
могли легко занапастити цю постановку,
а натомість стали найяскравішим моментом».
Так, «Дейлі Ньюз».
Твоє ім’я в заголовку.
«Посунься, Марто. Сцена належить Голстону».
«Костюми, витвір зіркового дизайнера Голстона,
на жаль, не надійдуть у продаж
навіть у найвишуканіших бутиках.
А, може, це й на щастя.
Вони занадто прекрасні для простих смертних.
Як витончено вони доповнили кожен рух артистів
у постановці "Персефони" Марти Грем у "Сіті Центр"».
Гаразд, Джо. Найгірше попереду.
Що написали в «Таймз»?
Отже.
«Костюми від Голстона змусили нас усіх замислитися:
може, його серце завжди належало театру,
а не подіуму.
Творіння з еластичних тканин – чуттєві, модерні
і, мусимо визнати, надзвичайно сміливі.
Чи не найвеличніше досягнення у його довгій і яскравій кар’єрі».
Ну?
Ну, я зневажаю рецензії.
Браво.
Спасибі, Джо.
Що, чорт забирай, нам робити з нею далі?
Не знаю.
-Я ніколи не розрізав бісову індичку. -І я теж!
Гаразд.
Я розріжу, але пообіцяй не кепкувати.
Бідолашка.
Її вже вбили одного разу. Тепер ти кінчаєш її знов.
Щоб ти знав, коли я краю її,
я уявляю того ідіота з Олімпік-тауер.
-Та годі. -Ні, я серйозно.
Як він вчинив…
Не знаю, чому ти не злишся на нього.
Та я вже перегорів.
По правді, я вдячний йому.
Після цього всього я віднайшов спокій.
Ого. Відсип і мені трохи, будь ласка.
З Днем подяки, любий.
Лайзо, я так люблю тебе.
Люблю тебе.
Боже, як добре тут бути.
Що ж, мушу тобі сказати.
Я вирішив продати цей будинок.
І вже продав квартиру в місті.
Що?
Де ти будеш жити?
Поїду на західне узбережжя. У Сан-Франциско.
Перепочину. Покатаюсь узбережжям.
Я не розумію, нащо тобі воно.
Лайзо, глянь-но на мене. Ти знаєш, нащо.
Сонечко, іди до мене.
Ходи сюди.
Усе гаразд.
Усе добре.
Це ж не подорож в один кінець?
Ні.
Я повернуся. Обіцяю.
Вибач, що заскочив тебе зненацька цими новинами.
Усе гаразд.
Не хвилюйся.
Просто уточнюю, пане.
Ми тут уже понад годину. Будемо їхати далі?
За хвильку.
Глянь, який синій цей океан.
Яка гра сонця. Як він мерехтить кольорами.
Ось він став срібним.
Багато років тому я б дивився на океан
і думав: «Як мені обіграти цей синій колір?»
Безліч ідей для колекції з’явилося б у моїй голові.
Або для кількох колекцій.
Може, я б узяв усі відтінки синього.
Чи вдасться підготувати її до осені?
На чиїй обкладинці її рекламувати?
Як її приймуть?
Але зараз…
Я просто милуюся синім кольором.
Гаразд, рушаймо.
Дякую.
Куди їдемо?
Кудись.
Просто їдьмо.
ВІКТОР ГЮГО ПОМЕР У 1993 РОЦІ.
ЕЛЬЗА ПЕРЕТТІ БУЛА ОДНІЄЮ З НАЙВПЛИВОВІШИХ ДИЗАЙНЕРОК ПРИКРАС
ДВАДЦЯТОГО СТОЛІТТЯ. ВОНА ПОМЕРЛА У 2021 РОЦІ.
ДЖО ЮЛА ПРОДОВЖИВ БУТИ ІЛЮСТРАТОРОМ МОДНОГО ОДЯГУ.
ВІН ПОМЕР У 2004 РОЦІ.
ЛАЙЗА МІНЕЛЛІ ЖИВА Й ЗДОРОВА, ПЕРЕБУВАЄ В СТАТУСІ ЛЕГЕНДИ Й ПО СЬОГОДНІ.
ГОЛСТОН ПРОВІВ ОСТАННІ 18 МІСЯЦІВ СВОГО ЖИТТЯ,
МАНДРУЮЧИ УЗБЕРЕЖЖЯМ ТИХОГО ОКЕАНУ.
ВІН ПОМЕР У САН-ФРАНЦИСКО В 1990 РОЦІ.
ЙОМУ ТАК І НЕ ВДАЛОСЯ ПОВЕРНУТИ СВОЄ ІМ’Я.
ЗА МОТИВАМИ КНИГИ СТІВЕНА ГЕЙНСА «ПРОСТО ГОЛСТОН»
Переклад субтитрів: Наталка Дяченко