Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
OSNOVNA ŠKOLA MUSSOLINI
Vidimo se sutra, cure!
MILANO, SVIBANJ 1938.
Ne trčite, loše ću izgledati. Dajte!
Liliana, oprosti. Dođi.
Želim ti namjestiti čvor.
-To je to. -Hvala.
Učiteljice Cesarina, imate li djecu?
Ne, nemam.
Nisam udana, ali na svu sreću imam vas.
I volim vas kao da ste moja djeca.
Ali ostale imaju mamu.
Istina.
To znači da tebe volim više od ostalih.
-Liliana. -Tata!
Dobar dan, dr. Segre.
Dobar dan. Jesi li danas bila dobra?
Naravno, vrlo dobra, kao uvijek.
Idemo li?
-Doviđenja. -Doviđenja.
-Doviđenja, učiteljice Cesarina. -Ćao, vidimo se sutra.
U školi u Milanu Liliana je cijelo jutro čekala taj trenutak.
Vrijeme dolaska svog oca i trenutak kad ju primi za ruku.
Prije rasnih zakona bila sam samo djevojčica
iz jedne male obitelji.
Sitna buržoazija, laik.
Bila je to židovska obitelj,
ali bez nekih posebnih rituala
ili posebnih prijateljstava.
Nisam ni znala da sam Židovka.
NAPULJ, LIPANJ 1938.
Momci, za pola sata je spremno!
U redu, mama!
Do tada ćemo složiti ekipe.
Ima nas petero, ali četiri Kahna.
-Idi ti igraj s njima i to je to. -Može.
U Napulju je Tullio volio ulice brda Vomero,
more i nogometne utakmice protiv braće Kahn
s kojima je dijelio znatno više od strasti prema nogometu.
Bili smo buržoazijska obitelj
koja se sastajala od tate, mame i petero djece.
Ja sam bio najmlađi.
Moglo bi se reći da smo bili miroljubiva obitelj.
PISA, SRPANJ 1938.
Guido je u Pisi imao san,
postati dobar i hrabar čovjek kao njegov otac.
Sa svojim ocem otkrio je
da je hrabrost djece veća od hrabrosti odraslih.
Hajde, Augusto! Zašto ne bi i ti radio ovdje?
-Zašto još uvijek radiš u željeznici? -Nudi siguran posao.
Lijepo je, ali moramo vidjeti što će biti.
A i ti voliš vlakove, Guido, zar ne?
Ujače, je li ovo pravo zlato?
Kada bude, razmislit ću o tome da radim ovdje.
-Lijepo. -Odlično si to napravio, ujače.
Vlasnici većine dućana bili su Židovi.
To uključuje i dućane mog ujaka, odnosno moje obitelji.
Bio je to dućan moje bake, ali zapravo cijele obitelji.
RIM, RUJAN 1938.
Lia je u Rimu voljela čitati dječje knjige i izmišljati priče.
Bila je i dobra pjevačica.
Lia, hoćeš li napisati tu zadaću?
Da, sada ću.
Dosta je! Isključit ću to.
Ne, ne, čekaj! Neka pjesma završi.
Ne, ne.
Tata uskoro dolazi. Brzo napiši tu zadaću.
Dobro, onda ću je završiti kod kuće.
Sve znam.
Naravno.
Što možete učiniti, gospođo? Lia je bolja od radija.
Dolazila sam iz buržoazijske obitelji.
Može se reći da je bila dobrostojeća
sa židovskim vrijednostima,
ali nisam to u potpunosti živjela, osim što sam se držala tradicije.
Kako je obitelj bila prilično informirana,
osjetila sam određeni strah prije donošenja rasnih zakona.
Svjetsko židovstvo bilo je
zadnjih 16 godina i unatoč našoj politici
nepomirljiv neprijatelj fašizma!
Potrebna nam je jasna,
stroga
rasna svijest,
ne samo da bi se popravile razlike,
već uspostavila vrlo jasna superiornost!
Dana 5.9.1938, u parku prirode Tenuta di San Rossore u Pisi,
kralj Vittorio Emanuele potpisao je dekret tih zakona
kojim je Židovima za samo nekoliko mjeseci zabranio rad na većini poslova,
a prije svega je židovskoj djeci zabranio pohađanje škole.
Bio je to početak odlučnog progona
građanskih prava 50 000 Talijana, čiji je jedini zločin bio da su Židovi.
Ovo je sramota! Sramota! To je nemoguće!
Ne razumijem. Ne znam što je s Mussolinijem.
Kamo ideš? Amedeo, ništa nisi rekao?
Što da kažem? Je li Mussolini nekad bio drugačiji?
Mussolini je Mussolini!
Što ti je? Hitlerov je saveznik! Što si ti mislio?
Nijemci ga nisu tražili da radi ovo što radi!
To su njegova inicijativa i zamisao!
-Dosta je, pusti me na miru! -Da. Idi! Idi, idi!
Roberto, ne istresaj se na svog brata. Kakve on ima veze s tim?
Da, ovo je tako jednostavno! Što ćemo sada reći Liliani?
Što se dogodilo?
I? Što je? Što sam učinila?
Ništa. Ništa nisi učinila.
Slušaj, možda da u miru razgovarate.
Razumjeti taj užasan učinak koji su rasni zakoni imali
na svu tu djecu 1938.,
morate razumjeti izdaju koju su pretrpjeli.
Bili su Talijani,
duboko povezani s kulturom tog vremena.
Neki su se osjećali stopostotno kao fašisti.
I sve u svemu, njihova židovska kultura bila je samo marginalna.
Ali nakon uvođenja rasnih zakona,
njihovo židovstvo im je nabijeno na nos.
Morali su se osjećati kao Židovi jer su ih drugi na to natjerali.
Središnja državna arhiva u Rimu
krcata je bilješkama i tekstovima Mussolinija
koji se odnose na antižidovske zakone.
Jasno je da se ta osoba trudila i proučavala,
i zakoni koji su proizašli iz toga, s obzirom na to da se radi o diktatoru,
očito su smatrani plodom tog rada, i ako se to može tako reći,
„ozbiljno“ i duboko razmišljanje s njegove točke gledišta.
Od listopada 1938.
Tullio Foà, Lia Levi, Guido Cava i Liliana Segre
više nisu djeca poput ostale djece.
Izbacili su te.
-Izbacili? -Ne možeš se vratiti u školu.
-Što sam učinila? -Ništa nisi učinila.
To je…
Vlada je donijela nove zakone
koji zabranjuju da židovska djeca idu u školu s ostalom djecom.
Ali zašto i mene?
Mi smo Židovi, Liliana.
Da, pa što?
Talijanka sam. Izbacili su i talijansku djecu?
Nisu katoličke Talijane, koji se nazivaju „arijci“.
Riječ „izbaciti“ iz osnovne škole
koju sam pohađala
bila je vrlo loša vijest.
Jedva sam to mogla podnijeti
jer čak i dijete zna
da izbacivanje iz škole znači nešto loše.
Počela sam se pitati:
„Zašto? Zašto? Zašto?“
I nisam pronašla odgovor.
Ni sada ga ne mogu pronaći.
To nema smisla.
Znači li to da smo manje vrijedni?
Za njih jesmo.
Ali to nije tako. Nikako.
Meni vrijediš isto kao i sva ostala djeca, zapravo i više!
Što ćemo učiniti?
Sad idem naći školu koju mogu pohađati i židovska djeca.
Više nećeš vidjeti učiteljicu Cesarinu.
Kako joj možemo javiti?
Jako me voli.
ŽIDOVSKI UČITELJI I UČENICI IZBAČENI IZ ŠKOLA OD 16. LISTOPADA
OTAC I MAJKA NE PRIPADAJU ŽIDOVSKOJ RASI
Rasni zakoni sve su nas iznenadili.
Kod kuće se malo mrmljalo i onda me je moja majka
odvukla na stranu i rekla mi da moramo razgovarati.
Cijeli razgovor bio je o tome da se više neću vraćati u školu.
Tad sam se počela uzrujavati, iako nesvjesno.
„Od sutra više nećete ići u školu.“
Imao sam osam godina, moj brat 11.
Pitao sam: „Zašto, tata?
Puno smo učili, imali smo dobre ocjene. Zašto ne smijemo ići u školu?“
„Jer, samo zato. U redu, nećeš.“
Djeca nisu samo morala podnijeti novu stvarnost koja ih je pogodila,
također su i vidjeli kako im obitelji upadaju u kaos i očaj.
Nije li lijepa, Guido?
Augusto, što ti je?
Augusto?
-Ne znam kako da ti kažem, Cinzia. -Dođi, Guido.
Ostani s malenom ovdje.
Evo, sa svojom sestricom.
Augusto, što se dogodilo?
Izgubio sam posao, Cinzia.
Jutros sam dobio otkaz. Čitaj.
Ali željeznica to ne može učiniti.
Da, mogu me otpustiti, zapravo moraju.
Uskoro Guido neće moći u školu.
Gazda je zvao mog oca i rekao mu:
„Cava, sretan sam što si postao otac.
Ali moram ti reći…
Dobra je vijest da si dobio treću kćer,
ali moram ti još nešto reći.“
Otvorio je ladicu i uručio mu je otkaz.
Moj tata je znao za rasne zakone i očekivao je to.
Dali su mu otkaz.
-Ali zašto mi? -Zašto? Zato što smo Židovi.
Samo Židovi.
Tata, što se događa?
Ne znam, Guido.
Ne znam.
Pogotovo najmlađoj djeci
svijet započinje sa sviješću koju dobiju od svojih roditelja,
sa sigurnošću koju im daju roditelji.
Kad su vidjeli što se događa, iako nisu točno znali o čemu se radi,
vidjevši svoje roditelje oslabljene, u suzama,
nesposobne da svojoj djeci uliju sigurnost,
tada su prvi put osjetili neizvjesnost
i gubitak dječjeg svijeta.
Znamo za velike riječi u rasnim zakonima
koji su uništili živote Židova
i nisu ih učinili drugorazrednim građanima, već „negrađanima“.
Sitno maltretiranje
događalo se svakodnevno.
Ma kakav odlazak!
To su već nekoliko puta rekli i nije se dogodilo.
Bilo je sve u redu jer je moj svekar bio ratni junak.
Zaštitio je nas.
Ali sada to više nije dovoljno. Ne možeš više raditi za nas.
Ali zašto?
Zato što si arijka.
Arijka?
Ja sam arijka? Dolazim iz Tivolija. Što to znači?
Za državu si arijka
i Židovi više ne mogu zapošljavati arijsku poslugu.
Tijekom godina sluškinja je postala dio obitelji
i nama je to bilo kao da uzimate stup koji drži dom,
osobu iz kućanstva.
Iskusili smo nešto što je neshvatljivo,
nemoguće.
Što će Lia bez mene?
Možda postoji rješenje, ako se slažeš.
Gđa Colatei.
Susjeda?
Spremna te je fiktivno zaposliti.
-Što znači „fiktivno“? -Nastavit ćeš raditi kod nas,
ali spavat ćeš kod Colateievih.
-Onda ću raditi za njih? -Ne! Možda odradiš samo neke poslove.
Možeš im iz pristojnosti nekad pomoći.
Ostat ćeš s nama, zar ne?
To mi djeluje pomalo čudno,
ali ako tako kažete, gospođo, valjda je u redu.
Hura!
Dogovor je bio da je mi plaćamo,
ali da živi s tom obitelji i nekad im pomogne u kućanstvu.
Ali kako se to u životu događa, svakodnevica ju je pojela
i poistovjetila se s drugom obitelji.
Osim što smo bili uskraćeni, patili smo od velike ljubomore,
jer oni su imali djevojke za koje se ona sada brinula.
Dobar dan.
Bilo su to srcedrapajuće scene.
U svakodnevici nisu to velike stvari,
već sitne drame koje utječu na život ljudi.
Djeca nisu razumjela razloge
zašto su njima i njihovim roditeljima odjednom svi okretali leđa.
Kao kod sve djece bez majke,
učiteljica je imala važnu ulogu
u mom malom srcu. Tako sam to tada osjećala.
Ona je bila ženski lik…
kojem sam se naklonila i uložila svoju nadu.
Liliana ima veliko povjerenje u vas,
ali nemirna je.
Zamisli, brine se više za vas nego za sebe.
Za mene?
Nisam znao kako da vam kažem. Bojao sam se da ćete se uzrujati.
Naravno.
Vrlo je osjećajna djevojka,
ali vidjet ćete, na kraju će shvatiti.
Da, nadam se.
Vi ste njezina učiteljica i…
s obzirom na to da se to mora dogoditi,
mogli biste joj olakšati stvar.
Ja? Oprostite, kako? Kakve ja imam veze s tim?
Ne odlučujem ja može li se Liliana vratiti u školu.
-Nisam ja donijela te zakone. -Naravno, znam.
Ali možete joj pomoći da shvati, podržati je.
Dr. Segre, pokušajte me razumjeti.
Uključivanje u ove stvari postalo je vrlo opasno.
Ja sam državna službenica
i moram misliti na sebe,
kao i na sve ostale djevojke.
Niste to samo vi Židovi.
Ispričajte me, ali moram ići.
-Doviđenja. -Doviđenja.
Sjećam se da je to bilo veliko razočaranje za mene
jer sam očekivala poljupce, zagrljaje i veliku bol
zbog toga što ne smijem ići u školu, a ona je rekla:
„Nisam ja donijela te zakone. Kakve veze ja imam s tim?“
Nije me čak ni dala pozdraviti.
To je bio vrlo ružan trenutak.
Mislim da nas je tada bilo 25 djevojaka
i samo dvije
su i dalje bile moje prijateljice.
Nastavljale su me pozivati na svoje zabave
i dolaziti k meni na igranje.
Ostale nisu ni primijetile da više ne idem u školu.
Škola je samo prvi korak.
Režim je htio eliminirati Židove iz svih sfera javnog života
i svih ustanova,
i to uz visoku cijenu.
Zapravo su dali otkaze profesorima, profesionalcima
i visokoprofilnim intelektualcima naše države,
kao što su znanstvenik Emilio Segré,
Bruno Pontecorvo i dva dobitnika Nobelove nagrade,
fizičar Enrico Fermi, oženjen za Židovku
i ekonomist Franco Modigliani.
Talijansko društvo nije javno prosvjedovalo.
Kralj nije prosvjedovao.
I druge prave, velike i različite sile nisu prosvjedovale,
pa čak ni protusila, Sveta Stolica.
Zakoni iz 1938. prihvaćeni su konsenzusom,
odnosno blagoslovljenom formulom poprilično visokog prešutnog pristanka.
Vlada koja je donijela zakone 5.9.1938.
malo ih je promijenila
i rekla je da, ako je moguće u osnovnim školama organizirati razred
koji se sastoji od deset djevojčica i dječaka od prvog do petog razreda,
odobrit će im da idu u državnu školu.
Gospodine, oprostite, nisam…
Totò, budite dobri i dođite ovamo.
Možete li mi donijeti kavu? Ali ne odavde.
-Idi do trga. Bolja je. -Dobro.
Gđo Foà, imamo problem.
Zakon dozvoljava stvaranje posebnog razreda za Židove,
ako ima barem desetero šestogodišnje djece.
Ovdje u školi Vanvitelli imamo ih samo devet.
Znam, moja djeca pohađaju ovu školu.
-Remo i Mario. -Da, znam.
Zanima me on, zato sam vas i zvao.
Kako se zove?
-Tullio. -Tullio.
-Koliko godina ima Tullio? -Pet.
Sigurni ste da ima pet godina?
Ne.
Ima šest godina.
Dobro. Sasvim dobro.
Spojit ćemo ga s ostalima i formirati razred.
Da ima pet godina, to ne bi bilo moguće.
Tako je kako je.
Hvala vam, gospodine. Hvala vam.
-Jesi li čuo? -Moram li godinu dana ranije u školu?
-I moram zahvaliti? -Tullio.
-Hvala. -Molim.
-Doviđenja. -Doviđenja.
Doviđenja, maleni.
-Doviđenja. -Doviđenja.
Hvala vam.
Sve je bilo sjajno, bio sam zadovoljan
što sam išao u školu s braćom i prijateljima
koje sam upoznao u našoj bogomolji koja se zove sinagoga.
Imao sam i odoru, crnu kutu,
uštirkani bijeli ovratnik i lijepu crvenu mašnu.
Nekoliko dana kasnije primijetio sam nešto neobično.
Jedan.
Dva.
Škola Vanvitelli imala je velika glavna ulazna vrata
i vrlo mala bočna vrata.
Svi dječaci i sve djevojke ulazili su kroz glavna vrata
i samo nas desetero, samo mi, ulazili smo kroz pomoćna vrata
15 minuta prije svih ostalih.
Kroz ta vrata smo i izlazili, 15 minuta nakon svi ostalih.
Tada je bilo jasno da smo mi nenormalni.
Što to rade?
To su Židovi. Ne mogu imati tjelesni s nama normalnima.
Nismo smjeli imati kontakt s drugom djecom
koji su jasno govorili: „Oni su Židovi! Oni su Židovi!“,
iako nisu znali što to znači.
Čak i s najobičnijim stvarima
imali smo problema u svakodnevici.
Primjerice, činjenica da Židovi nisu smjeli imati radio.
Čak i tada sam govorila:
„Ovo nije radio koji emitira“.
Da je bio takav radio,
mogli biste prenijeti informacije neprijatelju, ali ne i slušati radio.
To me pogodilo, jer je to bilo kao da danas uskraćujete djetetu gledanje TV-a.
Stvari su se brzo pogoršavale.
Niz objava sve je više učvršćivao rasne zakone.
Došlo je do diskriminacije i zabrana svih vrsta.
Nije bilo bitno što je većina ograničenja bila potpuno apsurdna.
Nije bilo važno što se zabranjivalo
jer je jedino bilo važno Židovima onemogućiti život.
Time je režim postigao dva cilja.
Jedan je bio jednostavni i čisti progon Židova,
a drugi je bio njihovo poticanje na odlazak.
Tata je bio zamjenik direktora banke
i rečeno mu je da od danas više ne radi za banku
jer je dobio otkaz.
Tata je pitao za razlog i rekli su mu da je to zato što je Židov.
Tata je emigrirao u Afriku, u Asmaru, da budem precizan
gdje je mislio da ima posla za Talijane,
i da ondje rasni zakoni nisu toliko striktni
kao što su bili u Italiji.
ŽIDOV
-Kad se to dogodilo? -Noćas.
Kukavice.
Zamisli samo da su ušli unutra.
Moramo biti zahvalni na tome što se dogodilo.
Franco, slušaj.
Vrijedi li tvoja ponuda još uvijek?
Jesi li siguran? Sada je još opasnije.
-Ne znam kako će ovo završiti. -Oduzeli su mi posao i znaš što?
Naći ću novi posao, bez obzira na to je li opasan ili nije.
Odgovara li ti to?
Naravno, Augusto. Odlično!
Uđimo i primimo se posla.
Ni ne znam zašto, jednostavno mi je tako došlo
da sam podigao krhotinu iz izloga.
Tko zna zašto? Jednostavno mi je tako došlo
i stavio sam je u džep.
Čuvao sam je sve do nakon rata. Žao mi je što sam je kasnije izgubio.
Znate već, topovski hici, bombardiranja…
Unatoč svemu, čuvao sam je i imao sam je i nakon rata.
Narode Italije!
Naoružajte se!
I pokažite…
RIM, 10.6.1940.
…svoju upornost!
Svoju hrabrost!
Svoje vrijednosti!
Mama je kod kuće bila zabrinuta,
bake i djedovi su bili zabrinuti, kao i ujaci i starija braća.
Kad sam dolazio kući, primijetio sam da svaki put nedostaje jedna slika,
stol ili sag.
Kako bi nahranila četvero djece, mama je prodala sve što je mogla.
Praktički smo postali siromašni, ali biti siromašan nije bila sramota,
već stanje.
Tako je mama u dogovoru s nama donijela odluku
i iznajmila jednu sobu.
Soba je iznajmljena jednom visokom gospodinu kojeg se vrlo dobro sjećam.
Taj se čovjek doselio
i primijetili smo da sluša Radio London.
Bila je to vrlo važna radijska postaja
s talijanskim spikerom koji je Italiji slao vrlo neobične poruke.
Srećko nije sretan.
Običnim ljudima to ništa nije značilo.
Krava ne daje mlijeko.
Ali partizanima koji su se organizirali protiv Nijemaca
to je značilo puno.
Značilo je da će vjerojatno zrakoplovi padobranima izbacivati lijekove,
oružje i novac.
Ali kad je mama shvatila da čovjek sluša Radio London
rekla mu je: „Više ne možete živjeti kod nas.
Imam četvero djece, nalazimo se u središtu ciklone.
Budite ljubazni, morate otići.“
Gospodin koji je otišao zvao se je Pietro Calamandrei.
Bio je jedan od osoba koji su napisali ustav.
Tko je uklonio pečat?
Možda slušate Radio London.
U nevolji ste.
Znate li?
Oprostite, vjerojatno je čistačica udarila kad je usisavala.
Mislim da se to može lako popraviti.
Misli da se može popraviti!
Pregledajte ostale sobe.
Molim vas, druže, pregledajte naše dokumente.
-Vidjet ćete da smo pristojni. -Dokumente?
Znam ja tko ste vi.
Molim vas, pregledajte ih.
U redu je.
Idemo!
Hajde!
-Što je, samo ćemo tako otići? -Da, samo tako.
Uzmite ovo i ovdje smo završili.
Ovako nećete doći u napast.
Zar ne?
Zahvalite mi.
Hvala vam.
Ništa se nije dogodilo.
Ništa. Gotovo je. Gotovo je, djevojko moja.
Postojao je i oblik nasilja,
što se tiče birokratske primjene tih zakona,
kojeg je nedavno otkrila komisija Anselmi
u izvještajima o zapljeni.
Zamislite da policija ulazi u židovske domove
i plijeni četke, noćne posude i instrumente za svakodnevnu uporabu.
Dvije su faze u vlasništvu dobara.
U prvom razdoblju od 1938. do 1943.
oduzeto je ono najvrjednije.
Želim reći, granica koliko Židovi smiju posjedovati
postavljena je vrlo nisko.
Sve što je bilo iznad nje morali su predati
i podvrgnuti se izvlaštenju za koje su u zamjenu dobili potvrdu
po stopi koja je bila znatno niža od tržišne cijene.
Kupnja i prodaja židovskih kuća državi je bila prava blagodat.
Nakon 8.9.1943.
došlo je do opće zapljene
svih dobara u židovskom vlasništvu.
Rijetki su shvaćali nužnost bijega,
ali shvaćanje nije bilo dovoljno, trebali su i znanje,
trebali su vize i dokumente za emigraciju.
Većina država zatvorila je svoje granice za Židove koji su bježali.
Mnogi koji su vidjeli priliku za bijeg bili su tako osujećeni.
Tu je bio i slučajni element, odluka da se povjerite susjedu,
a ne nepoznatoj osobi
jer ponekad vas je susjed mogao izdati
ili obrnuto, nepoznata osoba vas je mogla spasiti.
Mama, reci mi što se događa.
Gđa Foà?
Salvatore Pace, javna sigurnost. Molim vas, nastavite hodati.
Neka ovo izgleda kao ugodan razgovor. Nasmijte se.
Dobili smo izvještaj
i kad se to dogodi, prisiljen sam to provjeriti.
-Kakav izvještaj? -Tragaju za vama. Razumijete li?
U vašem položaju lako vas je pronaći.
To je problem. Opasno je za vas i vašu obitelj.
A što želite od mene?
Postoji li netko,
netko od vaših prijatelja koji nije vaše rase
i na kojeg možete prepisati svoju kuću?
Vaše račune, vodu, rasvjetu?
Ne znam. Moram razmisliti. Zašto?
Odmah to učinite
jer nakon toga ćete napokon nestati.
Možda ćete za nas postati duhovi.
Ne poznajemo se.
Hvala. Idemo.
Jako smo zahvalni povjereniku Salvatoreu Paceu
koji nam je pomogao,
ali zapravo nismo znali tko je on, a ni on nije poznavao nas.
Bio je to izvanredni čin altruizma.
Zahvalni smo i Marcellu Magrìju, koji je bio obiteljski prijatelj
i koji je kuću i najamninu prepisao na sebe, unatoč velikoj opasnosti
koja je proizlazila iz kazni koje je Partija proglasila.
Nakon što je SAD ušao u rat, situacija se počela mijenjati.
Dana 10.7.1943. saveznici se iskrcavaju na Siciliji.
Ubrzo nakon toga, 25.7., Mussolini je svrgnut i uhićen.
8. 9. general Badoglio proglašava primirje.
Mnogi su Talijani mislili da je rat završio.
Ali tome nije bilo tako.
Italija upada u kaos.
Kralj i vlada bježe iz Rima u Brindisi,
ostavljajući talijansku vojsku bez zapovjednika.
Nijemci su uhitili stotine tisuću vojnika i deportirali ih na sjever Europe.
Zemlja je podijeljena na dva dijela. Jug je pod nadzorom saveznika,
dok su središte i sjever pod okupacijom nacističkih fašističkih snaga.
Kad je Livorno bombardiran s mora,
stanovnici Pise postali su vrlo zabrinuti.
Što je ovo?
-Gdje je taj židovski kapitalist? -Živi ovdje, u ovoj kući.
Razvalite vrata!
Upomoć!
Upomoć! Pustite me!
Upomoć!
Pustite me! Upomoć!
Kreni! Prljavi Židove, digni se!
Hajde, digni se! Nemamo vremena!
Gdje je zlato?
Guido, makni se s prozora!
Moramo otići. Moramo pobjeći.
Učinit ćemo sljedeće…
Uzmi Floru i idi do svoje tete.
Guido i ja možemo do mog brata u Calci, u redu?
Mussolini, oslobođen od nacista, vraća se na vlast
i postavlja se na čelo Salske Republike
koja se proteže od regije Lazio, uključujući Rim, sve do središta sjevera.
Dok su savezničke snage podržavale kralja Vittoria Emanuelea III
u Kraljevstvu Italije, koje je sačinjeno od cijelog juga,
Mussolini odabire u potpunosti privrgnuti se Hitlerovom bijesu.
Svi pripadnici židovske rase
službeno su proglašeni strancima i neprijateljima.
Židovi, svi Židovi moraju biti uhićeni
i deportirani u koncentracijske logore u Njemačkoj i Poljskoj.
Sloboda i mir činili su se vrlo blizu,
ali za talijanske Židove ovo je bio tek početak najgroznije noćne more.
„Carta di Verona“ je dokument koji je odobren sredinom studenog 1943.
i sadrži niz ciljeva na društvenom polju.
U sadržaju piše
da su svi pripadnici židovske rase stranci
i da tijekom ovog rata pripadaju neprijateljskoj nacionalnosti.
U tom trenutku je svim talijanskim Židovima ukinuto državljastvo.
Udahni!
Izađite na trenutak.
Dijete ima upalu pluća.
Mora odmah biti hospitaliziran.
Ne, to nije moguće.
-Nemoguće je. -Zašto?
Zato što smo Židovi.
Zato se i skrivamo ovdje.
Moj je tata rekao: „Doktore, slušajte, mi smo obitelj Židova.
Ne možemo otići u bolnicu jer bi nas Nijemci odveli.“
Razumijem.
On je fašist.
Što ako nas prijavi?
Upalio je motor i otišao.
Otišao je.
Nakon manje od sat vremena…
Bio je to liječnik.
I dalje ima visoku temperaturu.
Izvolite.
Jedna tableta svakih šest sati.
Zapamtite, svakih šest sati.
Sutra mi javite kako mu je.
Hvala. Hvala vam, doktore.
Tada nije postojao penicilin, samo ovakvi lijekovi.
Tjedan dana je dolazio dva puta dnevno,
ujutro i navečer.
Obitelji se sastoje od braće, sestara,
ponekad i blizanaca
čija je sudbina zapečaćena.
Sve će biti u redu, Guido.
Bilo je samo godinu dana razlike između dva brata Segre, Amedea i Alberta.
Bili su vrlo različiti.
Jedan je bio pobjednik.
Bio je to moj stric.
Jedan je bio gubitnik. Bio je to moj otac.
Kad je došao trenutak da moramo bježati,
bio je to svima najteži trenutak.
Moj stric se oženio s katolkinjom
i sa svojom suprugom je pobjegao u planine.
Bez najave ostavio je mog oca s dvoje roditelja same.
Djed je imao Parkinsonovu bolest,
a baka se pomalo gubila
zbog straha i šoka.
Moj otac, koji je bio izvanredni sin i otac,
u sebi je vodio zastrašujuću borbu.
Htio me je zaštititi,
ali roditelje nije mogao ostaviti same. Kako?
Nacističko-fašističke snage odmah su provele svoj plan deportacije
i odabrali su krenuti prvo iz gradova.
Deportacije su krenule iz Napulja.
Nijemci su sve vrlo dobro organizirali.
Zapovjednik Scholl,
zapovjednik regije Kampanija, koji je bio smješten u Napulju,
sve je vrlo pedantno organizirao.
Odabrao je čak i glazbu koja je pratila Židove,
kako bi Židovima olakšao odlazak.
Bila je to „Lacrimosa“ iz Mozartovog „Requiema“ u d-molu,
ali zapovjednik Scholl podcijenio je Napuljce
koji su u četiri dana uspjeli razbiti Nijemce.
Među partizanima, dječacima i djevojkama,
Nijemci su pobjegli za samo četiri dana
i može se reći da je Napulj tada bio jedini grad na svijetu
koji se oslobodio sam od sebe, bez pomoći bilo koje vojske.
Dana 9.10. u Trstu i 16.10.1943. u Rimu
uhićeno je nekoliko tisuću Židova
i nakon provjera se utovaruju na kamione za prijevoz stoke
i šalju u koncentracijske logore u središnju Europu.
Među 1259 osoba koji su uhićeni u glavnom gradu bilo je i 207 djece,
ali samo 15 muškaraca i jedna žena će se vratiti iz Auschwitza.
U Rimu su se mnogi uspjeli spasiti
skrivanjem po samostanima koja su im hrabro otvorila svoja vrata.
Ovo su dokumenti djevojke koja je ovdje išla u školu,
ali se zbog rata nije vratila.
Sada su tvoji. Piše Maria Cristina Cataldi.
Ovako ćeš se od sada zvati.
Odazivat ćeš se samo na to ime.
Lia više ne postoji. Za sada je zaboravi.
Dali su mi ime 11-godišnje djevojke
s imenom Maria Cristina Cataldi.
Najbolja stvar za Židovku bila je da te zovu Maria Cristina…
Prezime nije bilo bitno.
Znam da je za puno židovske djece
ta priča s gubitkom svog imena bila velika tragedija.
Meni to nije bila tragedija.
Meni je to bilo kao da sam postala netko drugi, kao recimo u nekoj predstavi.
Prije jela djevojke se u menzi uvijek prekriže.
Maria Cristina, i ti bi to trebala učiniti, inače će ostali shvatiti.
-Znaš li kako? -Da.
Da, otprilike tako,
samo što si to učinila na pogrešan način.
Katolici to rade s lijeva na desnu stranu.
Prekrižila si se kao pravoslavci s desna na lijevo.
Odlično, to je to.
Fiamma!
Dođi ovamo, molim te.
-Da, majko. -Ovo je Maria Cristina.
Od sada će spavati u vašoj sobi.
Otprati je, da se može smjestiti.
Idi.
Ja sam Fiamma. Sviđa li ti se ovdje?
Ne znam. Možda.
Bit će sve u redu. Vidjet ćeš.
Ako želiš, možeš spavati kod mene i moje sestre Fiorette.
-Ćao. -Ćao.
U samostanu, iako je opasnost bila blizu
jer su Nijemci dolazili dva do tri puta dnevno.
I jednom…
Prije godinu dana čula sam od jedne od sestara koja je još živa
da su došli tražiti Židove,
ali bilo im je dosta da pretraže samo prva dva kata
i nekim čudom,
prije nego što su krenuli na treći kat
gdje su se Židovi skrivali, otišli su.
Ako ste bili na sjeveru
gdje je dominirala čvrsta ruka nacističkih i fašističkih snaga,
jedina prava nada bila je sakriti se ili pobjeći u Švicarsku.
Moj je otac pronašao sustav
koji se tada činio kao način spašavanja baka i djedova.
Bila je to dozvola s postaje Como.
S obzirom na dob i zdravstveno stanje
postaja Como izdala je ovo odobrenje za dvoje starijih osoba
u kojem je pisalo da su nesposobni naškoditi Trećem Reichu
i tada smo pokušali pobjeći u Švicarsku.
Jesmo li stigli? Jesmo li u Švicarskoj?
Nismo još.
Odavde postaje opasnije.
Ima puno ophodnji.
-Pa? -To je još tisuću lira.
Kako još 1000? Već sam vam dao 1000 lira.
Onda sami pronađite Švicarsku.
Ne, čekajte. Čekajte.
Ovo je zlato. Vrijedi više od 1000 lira.
Bili smo…
Dva sitna, beznačajna građana u planinama.
Nesposobni, groteskni.
Moj otac je uvijek govorio: „Nikad nećemo uspjeti“.
A ja bih rekla: „Da, apsolutno moramo. Hajde, idemo“.
Osjećala sam se kao junakinja
u planinama iznad Varesea,
iza krijumčara koji bi rekli:
„Brzo ili će nas ophodnja uhvatiti i upucati!“
Iza tog grebena nalazi se Švicarska.
Ne idete s nama?
Vi morate u Švicarsku, ja ne moram.
-Kovčeg. -Izvolite!
Vidjet ćete, stići će prije vas.
Bili smo sretni kad smo stigli u Švicarsku.
Rekla sam: „Vidiš, tata, uspjeli smo!“ I sretni smo se zagrlili.
Nije bilo tako.
Stanite! Ruke uvis!
Tko ste vi?
Židovi. Talijanski Židovi.
Dokumenti.
Hvala Bogu što ste došli.
Naši su životi u opasnosti. To znate?
Znam da biste mogli biti dezerter.
Bio je to grozan lik.
Mrzio nas je i govorio je da smo lažovi,
da nije istina da su Židovi u Italiji progonjeni,
da je moj otac s 43 godine želio pobjeći od poziva u vojsku,
zaboravljajući na to da je zbog fašističkih rasnih zakona
Židovima bilo zabranjeno služenje vojske.
Ako nas odvedete do nadređenog, možemo sve objasniti.
Nikud vas ne vodim! Vratite se natrag!
Molim vas, ne razumijete što to znači za nas.
Zar ne razumijete? Ako se vratimo, ubit će nas!
Preklinjem vas! Molim vas!
Bacila sam se na tlo i preklinjala ga.
Poslao nas je natrag s puškom uperenom u nas.
Kad su nas na granici uhitili…
u tom trenutku nisam shvaćala
zašto sam ja ondje sa svojim ocem
i ono što će se nakon toga dogoditi nezamislivo je pojmiti.
Bila sam jednostavno u svojim mislima,
iako sam prerano odrasla zbog svega što se događalo.
Kad sam prvi put ušla…
u ženski zatvor u Vareseu,
otisci prstiju, fotografije…
Zašto?
Zašto? Zašto? Zašto?
Zbog praznine koja me obuzela, opsesivno sam si postavljala pitanje
zašto se nalazim ondje.
Onda su me odveli u zatvor u Comu
i nakon toga u veliki milanski zatvor San Vittore.
Rođena sam u Milanu i često sam se na biciklu vozila oko zatvora.
Nikad nisam ni sanjala da ću jednom iznutra vidjeti
zatvor koji sam vidjela izvana.
Nakon 40 dana
zatvora u ćeliji 202 u petom bloku,
u kojoj smo se nalazili moj otac i ja…
Nakon što sam izdržala tjeskobu
gledajući kako ga Gestapo dva do tri puta tjedno
odvodi na užasno ispitivanje…
Da, odrasla sam.
Kad se vratio i kad smo se zagrlili…
Bila sam mu majka.
Bila sam mu sestra.
Bio je moje dijete koje trebam utješiti.
Onda je došao dan
kad je njemački službenik ušao u blok
i rekao da se sljedećeg dana spremimo za odlazak na nepoznato odredište.
Kako smo mogli gledati u taj vagon? Kako smo se osjećali?
Kako smo…
Kako smo to mogli prihvatiti?
Što smo se pitali?
Zašto? Tko je to učinio?
Tko je to organizirao?
Ljudska bića su poput nas. Nisu ludi.
Ispočetka su svi u vagonu plakali.
Te suze nitko nije skupio.
Shvatite taj užas da ste zaključani unutra
i onda više nitko nije plakao.
Nakon toga je uslijedila molitva.
Molitva svih okupljenih u vagonu
i zahvaljivanje Bogu.
Zavidno smo ih gledali.
Hvale Boga čak i ovakvoj situaciji.
Gdje je bio Bog?
Ne znam.
Bio je židovski Uskrs.
Obitelj dvije djevojke iz naše skupine, bile su Židovke,
odlučila je na jedan dan slaviti židovski Uskrs
i da one za to dođu kući.
Samo jedan dan. Zapravo su rekli: „Nijemci ne znaju sve.“
To su mi se riječi urezale i rekla sam svojoj majci:
„Ako je istina, zašto i mi ne odemo na jedan dan?“
Majka je rekla: „Nemoj ni razmišljati o tome“.
Nijemci znaju sve
jer susjedi cinkaju.
Tu su djecu odveli zajedno s cijelom obitelji.
Čekali smo ih.
Čekali smo da se vrate sljedećeg dana.
Da? Recite.
Joj, ne.
Kad se to dogodilo?
A djevojke?
Hvala.
Ima li novosti?
Doušnik.
Sve su ih odveli. Sve.
Čak i Fiammu i Fiorettu?
Da, djevojke isto.
Časna sestra nam je to rekla
i sve smo počele jako plakati.
Bila je to beskrajna drama.
U siječnju 1944., najgoroj godini rata,
Amerikanci se iskrcavaju u Anziu, 60 km od Rima,
ali trebat će im šest mjeseci da oslobode glavni grad.
Na teritorijima koji su već pod nadzorom saveznika,
dana 20.1. počinje ukidanje rasnih zakona,
ali taj proces bit će spor i težak.
-Ubit ću te. -Crkni!
-Stani! Što to radiš? Stani! -Tko si ti?
Makni se! On je fašist koji treba biti smaknut!
Židov sam i ovaj je čovjek spasio život mog sina.
-Ako ga ubijete, gdje je pravda? -Ovdje.
I ako se ne makneš, morat ćeš se i ti brinuti za svoj život.
Ne, istina je! Židovi smo, ali on mi je ipak spasio život.
Što to znači? On je i dalje fašist.
A ti? Želiš li biti poput njega?
Bio je fašist kao recimo i 90 % Talijana.
Recimo da je 70 % bilo je antifašista,
20 % bili su mini-fašisti.
10 % su bili glupi, prljavi lopovi
koji su radili što su već radili.
U međuvremenu, unatoč napretku saveznika,
čak 7172 talijanskih Židova, uključujući i 1000 djece,
deportirano je u Njemačku i Poljsku, uglavnom u Auschwitz.
Preživjet će samo nekoliko stotina.
Umjesto da okrenu vojne resurse prema usporavanju neprijateljskog napredovanja
nacisti i njihovi saveznici zapravo ubrzavaju provedbu
konačnog rješenja protiv Židova.
Stigli smo u Auschwitz.
Zvižduci, lajanje, vikanje, sve na njemačkom.
Skakali smo iz vagona. Noge su nam bile ukočene.
Ljudi koji nisu mogli izaći izbačeni su iz vagona.
I ondje, na tzv. „Judenrampe“…
preko te umjetne postaje koja je davno pripremljena
došli ste u svijet koji nije svijet.
Stigli ste u noćnu moru.
Postali ste dio dijaboličnog plana
za koji niste spremni i pitali ste se zašto.
A onda sam pustila ruku svog oca zauvijek.
Nadam se da je i on mislio da ćemo se te večeri opet sresti.
Ali…
nikad se više nismo vidjeli,
ali to tada nismo znali.
Nadam se da ni on to u tom trenutku nije znao.
U prvoj baraki…
su vas skinuli.
Ošišali su vas i obrijali.
Tetovirali su vam broj na lijevu ruku.
Niste više bili osoba koja je dva sata prije toga izašla iz vagona.
Kako ste mogli…
ne poludjeti s 13 godina?
Vidjela sam svijet…
u kojem su red, strogoća i teror
izvršavana nad ljudskim bićima sve dok su bili živi.
Postali ste samo broj.
Pretvorili su vas u „Stück“, komad,
baš kao što su to htjele vaše ubojice.
Srećom sam izgledala starije nego što sam bila.
Bila sam vrlo visoka
i zbog tog putovanja sam jako smršavila,
pa me nitko nije pitao koliko sam stara.
Kasnije sam otkrila da su vjerojatno mislili da sam djevojka koja ima
15 ili 16 godina.
Ako si imao 13 godina poslali su te u plinsku komoru.
Nekoliko dana kasnije odveli su me na rad u tvornicu.
Izrađivali smo sanduke za strojnice.
Bila je to tvornica u kojoj se proizvodila oprema za rat.
Na jednom je stroju radila francuska djevojka koja se zvala Janine.
Bila je vrlo zgodna djevojka.
Iako je to bilo strogo zabranjeno
razmjenjivale smo tijekom dolaska i odlaska uvijek nekoliko riječi.
Nakon što smo nekoliko mjeseci radile zajedno,
stroj joj je odrezao dva članka s dva njena prsta.
Slijedećih dana došlo je do selekcije,
i to grozne, jer su ponekad micali sve bolesne
koji više nisu mogli raditi i slali ih u plinsku komoru.
Bili su to trenuci totalnog terora.
Pri dolasku tamo osjećali ste silan strah,
srce je kucalo kao ludo.
„Želim živjeti. Želim živjeti. Želim živjeti.“
Morale smo sve stati u jedan red
i čekati da dođu dva službenika.
Oni su…
Zamislite golu ženu koja stoji ispred čovjeka u odori,
a on ju gleda sprijeda, straga i u usta.
A onda naprave tu fantastičnu gestu…
„Idi, ovaj put ostaješ živa.“
Osjećate veliku zahvalnost prema svom ubojici, sretni ste što ste živi.
Nakon mene su zaustavili Janine i odlučili su je poslati u plinsku komoru.
Bilo je to užasno.
Postala sam gladna, sebična vučica
koja nije htjela više nikoga voljeti
i koja je htjela držati razmak od svakoga.
Nisam se okrenula. Nisam rekla: „Zbogom, Janine.
Volim te.
Budi hrabra.“
Ili samo: „Janine.“
Odjenula sam se
i sljedećeg dana je na njezinom mjestu bila druga radnica.
Nikad si to nisam oprostila.
Janine nije dočekala starost…
zato što je rođena.
U međuvremenu su savezničke snage s jedne, a sovjetska vojska s druge strane
napredovali i približavali se koncentracijskim logorima.
Nacisti su napustili logore u Poljskoj koji će ubrzo biti osvojeni
i počinju prebacivati deportirane Židove u Njemačku.
Auschwitz je oslobođen 27.1.1945.
Dan je to koji se danas slavi kao Dan sjećanja.
Stigla je naredba da napustimo tvornicu
i počnemo hodati.
Taj je marš kasnije prozvan „marš smrti“.
I kako se hoda prvo kroz Poljsku
i onda kroz Njemačku?
Napravili smo više od 700 km.
Korak po korak.
Kako to radite?
Ako padnete, ubije vas vaš pratitelj
kojem je naređeno da puca u glavu svakome koji padne.
„Ne možete umrijeti na toj cesti s krvavim snijegom.
Morate živjeti.“
Jedna noga, pa druga, jedna noga, pa druga.
I tako hodate, hodate, hodate.
Vidite kako ljudi umiru na cesti, vidite kako padaju
i kad se sjetim djevojke
koja je hodala na snijegu, bez mogućnosti da se nasloni na nekoga,
sama, potpuno sama,
u tom svemiru zla,
koja je uspjela, sa svime što joj se dogodilo,
sa svime što je vidjela…
Moja je bol beskrajna.
Kako je uspjela?
Kako je uspjela sada biti ovdje, stara?
Kako?
1.5. Crvena je armija ušla u koncentracijski logor Malchow,
sjeverno od Berlina, gdje je Liliana Segre bila zatvorena.
Nacisti su u strahu počeli bježati
i pokušali su se kamuflirati kao zatvorenici.
Kad sam vidjela zapovjednika logora,
užasnog časnika SS-a,
kako šibom tuče na smrt osuđene žene koje smo postale,
tuče ih samo kako bi dokazao da je čudovište,
sanjala sam više od godinu dana osvetu.
Imala sam u sebi mržnju i očaj.
Kad sam vidjela kako baca svoje oružje na tlo…
bila sam u iskušenju.
Mislila sam: „Sad ću uzeti pištolj i upucati ga.“
Činilo mi se da bi mu to bio zasluženi kraj
za sve nasilje koje sam trpjela i koje sam vidjela da drugi trpe.
Ali to me držalo samo jedan trenutak.
Razumjela sam da nisam nimalo kao moj ubojica,
da sam odabrala život i da ga nikome ne mogu oduzeti.
Od tog sam trenutka postala slobodna žena,
mirna žena koja sada jesam.
MILANO, RUJAN 1945.
-Zdravo. -Dobar dan.
Makni se, makni se odavde.
Nemamo ti što dati.
Antonio.
Ne prepoznaješ me?
Ja sam Liliana. Liliana Segre.
Gospodine!
Liliana. Liliana!
Znao sam.
Znao sam da si živa.
Vidi ovo. Vidi.
Ovo je razglednica Crvenog križa koju sam ti poslala iz Njemačke.
Oprosti, samo sam tu adresu imala.
„Oprosti“?
Čim je stigla, nazvao sam tvog strica Amedea.
Nitko više ne živi ovdje, ali ostavio mi je broj telefona.
Uđi unutra i idemo ga odmah nazvati. Dođi.
Povratak i dom.
SARA VALENTINA DI PALMA POVJESNIČARKA
Mislim da su u ovom slučaju oba koncepta nemoguća.
U trenutku kada te dočeka
preživjela rodbina
i kad pokušaš ponovno početi živjeti…
često i u dobroj vjeri, kažu ti da sve to zaboraviš.
Tako je paradoksalno mnogima
preživljavanje i tišina koje je došlo nakon toga zapravo prava trauma,
ta nemogućnost ispričati priču ili da te netko posluša ili razumije.
Tako su se povukli u sebe.
Na licima moje rodbine, kad su me vidjeli…
vidjelo se razočaranje.
Bili su zaprepašteni bićem pred sobom
koje nije bilo nimalo kako su si oni istu zamislili.
Nije bilo niti malo poput male djevojčice koju su imali u sjećanju.
Je li bilo dobro, draga?
Jedi, jedi. Bit će ti dobro.
Evo.
Ovako ćeš lakše pročitati.
Želiš li igrati loto s njima?
-Liliana, ispričaj se svojoj strini. -Zašto?
Ona je gledala mene. Njezino lice!
Liliana, to nije u redu.
Amedeo, ne brini se. Nema veze, stvarno.
Liliana, draga, za jabuku… nož i vilicu.
Što ti znaš o jabukama?
Jabuka je dar Božji.
Znaš li koliko me briga za tvoj nož i vilicu?
Bila sam djevica.
To mi je bio najveći problem.
Dali su me pregledati jer mi nisu vjerovali.
Bilo je to ponižavajuće.
Ništa se sličnoga nije dogodilo.
Nisu nas silovali. To je sve mit.
Bili smo čudovišni, prljavi kosturi s apscesima.
Bi li nas izabrali lijepi njemački vojnici?
Išli su svojim vršnjakinjama koje su bile spremne za upotrebu.
Bila sam drugačija od svojih prijateljica
koje su razmišljale o dečkima, novoj odjeći, odlascima na ples.
U školi sam sve nadoknadila.
Privatno sam odradila pet godina u jednoj
i uglavnom sam samo učila…
kako bih prestala nadati se da ću opet vidjeti svog oca.
Drage slušateljice i slušatelji,
naše veliko natjecanje Novih glasova se nastavlja.
Primili smo puno pisama i očekujemo ih još mnogo više.
Pišete na RAI, talijanske radijske audicije.
Rat je završio i slušali smo radio koji su nam napokon opet vratili.
Bila je to igra.
Postavljali su pitanja i djeca su im mogla pisati,
pa sam napisala pismo i sudjelovala u natjecanju.
Dala sam mami da pročita.
Mama!
Ljudi s natjecanja su rekli da očekuju još pisama.
Ako te odaberu, smiješ pjevati.
Daj mi da pročitam.
„Dragi radio, zovem se Lia Levi, židovska sam djevojka.“
Mama, što to radiš?
Napisat ćemo ponovno.
Ti nisi židovska djevojka. Razumiješ?
Ti si djevojka. Samo djevojka.
Nisam razumjela, a ona je ponavljala:
„Nisi židovska djevojka, već samo djevojka.“
To je bilo dirljivo
jer isprva te stvari razumijete samo nejasno,
ali onda shvatite. To je koncept, više nije samo riječ.
Srećom sam tri godine nakon svog povratka
s bakom i djedom jedno ljeto otišla na more.
Ušla sam u skupinu dečki i cura na moru
i svi su me prihvatili.
Odmah sam primijetila jednog dečka
i počeli smo razgovarati.
Jako mi se svidio.
Zapravo sam osjetila uzbuđenje kako je biti žena
jer prije toga sam bila samo sirota djevojka.
Vidio je moju tetoviranu ruku i rekao…
Znam što je to.
Sigurno si puno patila.
Znam, jer i ja sam bio zatvorenik.
Vidio sam mnoge poput tebe.
Bio je talijanski vojni zatvorenik, jedan od onih 600 000 jadnih, nenaoružanih
koji su odabrali koncentracijski logor
kako ne bi morali biti dio Salske Republike.
Idemo.
Da, idemo.
I tako smo se jako zaljubili jedno u drugo.
Primio me je za ruku i pokazao mi je da sam ja ta,
koja sam odabrala vratiti se u tzv. civilizirani svijet
i koja se mora prilagoditi.
Nisam mogla tražiti od drugih da se prilagode meni.
Njegova ljubav, njegova ruka koja me je čvrsto držala,
bila je veliko čudo mog života.
To je bio on.
Kad sam krenuo u srednju školu…
moje su emocije bile intenzivne
jer sam shvatio da sam ponovno dobio slobodu,
ali uglavnom sam vratio dostojanstvo
i nitko me nije uništio.
Sve je išlo malo-pomalo.
1947. godine moj je tata umro.
Moja mama je odgojila troje djece uz pomoć rodbine.
Zapravo smo se vratili na posao i sve je krenulo.
Sada smo ovdje sa svim tim lijepim stvarima.
Na svu sreću vrijeme nam je bilo naklonjeno.
Vrijeme liječi rane,
liječi ih, ali ih ne iscjeljuje.
Što mi je tada preostalo?
Morala sam se formirati.
Želim reći, nije da sam takva i da postoji daleka uspomena.
Moje oblikovanje, moj način života…
čak i nešto što nosim u sebi i čime se branim od života
naslijedila sam iz tog dijela.
Još i danas imam poteškoća,
baš kao i prepreke u životu, ali mislim…
„U redu, uspjeli smo tada, možemo i sada.“
Liliana, Lia, Tullio i Guido djeca su sudbine.
U godinama nakon rata radili su, vjenčali su se
i osnovali svoje obitelji.
Ovo je njihova pobjeda nad onima koji su ih smatrali neprijateljima.
Liliana Segre živi u Milanu, ima troje djece i petero unuka.
19.1.2018. predsjednik Italije Mattarella imenovao ju je doživotnim senatoricom.
Tullio Foà živi u Napulju. Majka mu je umrla sa 103 godine
i redovno posjećuje svoju braću, iako više ne igraju
nogomet protiv braće Kahn.
Guido Cava živi u Pisi. Radio je u knjižari
i bio je predsjednik Židovske zajednice u svom rodnom gradu.
Lia Levi nije postala pjevačica, postala je spisateljica i novinarka.
2018. dobila je nagradu Strega Ragazzi.
„Posvećeno svoj djeci koja zbog mržnje nisu imala priliku odrasti.“
Prijevod titlova: Andreas Mihaljinec