Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ITALICO SANDRO MUSSOLINI ÁLTALÁNOS ISKOLA
Szervusztok, lányok!
MILÁNÓ, 1938 MÁJUSA
Nincs futás a folyosón!
Liliana, várj! Gyere!
Elcsúszott a masnid.
- Úgy ni! - Köszönöm!
Cesarina néni, önnek van gyereke?
Nincs.
Hajadon vagyok. De itt vagytok nekem ti.
Anyukaként szeretlek titeket.
De a többieknek van saját anyja.
Igaz.
Ezért kapsz te tőlem még több szeretetet.
- Liliana! - Apa!
- Jó napot, Dr. Segre! - Jó napot!
Na, mesélj! Jó voltál?
Jó kislány volt, mint mindig.
Mehetünk?
- Viszlát! - Viszontlátásra!
- Viszlát, Cesarina néni! - Szervusz, Liliana!
Liliana egész nap azt a pillanatot várta a milánói iskolában.
Azt a pillanatot, amikor megjön apa, és kézen fogja.
A megkülönböztető törvények előtt csak egy kislány voltam.
Egy kis családban.
Jómódúak voltunk, nem vallásosak.
Zsidók voltunk,
de annyira nem tartottuk a hagyományokat.
A kapcsolatainkat sem befolyásolta.
Nem is tudtam, hogy zsidó vagyok.
NÁPOLY, 1938 JÚNIUSA
Fél óra múlva kész, gyerekek!
Jól van, mama!
Na, álljunk csapatokba!
Mi öten vagyunk, de Kahnék négyen vannak.
- Állj be hozzájuk! - Jó.
Tullio imádta a vomerói utcákat Nápolyban,
a tengert, a focimeccseket Kahnék ellen,
akikkel a focin kívül is mindenben benne volt.
Tehetős család voltunk,
ott volt apa, anya és öt testvér.
Én voltam a legkisebb.
Békésen éltünk, mondhatni.
PISA, 1938 JÚLIUSA
Guidónak volt egy álma.
Olyan akart lenni, mint az apja: jó és bátor.
Az apja mellett megtudta,
hogy egy gyerek bátorsága túltehet egy felnőttén.
Mondd csak, Augusto! Miért nem állsz be mellém dolgozni?
- Miért maradsz a vasútnál? - A vasút biztos állás.
Ez is bejöhet, de nem biztos.
És te szereted a mozdonyokat, nem igaz, Guido?
A betűk aranyból vannak, ugye, Franco bácsi?
Ha bejön az üzlet, talán beállok én is.
- Szép. - Jó lett, Franco bácsi!
A legtöbb üzletet zsidó vezette.
A nagybátyámé is ilyen volt. Amolyan családi üzlet.
A nagyanyám volt a tulaj, de családi, na.
RÓMA, 1938 SZEPTEMBERE
A római Lia imádott olvasni és mindenfélét elképzelni.
Szépen is énekelt.
Lia, megcsináltad a leckét?
Máris.
Ebből mára elég! Kikapcsolom.
Ne, várj! Hadd fejeződjön be a dal!
Nem, nem.
Apa mindjárt jön. Leckeírás, gyorsan!
Mindegy, akkor végigéneklem én.
Tudom fejből.
No persze.
Mit lehet tenni, signora? Lia szebben énekel, mint a rádió.
Jómódú család lánya voltam.
Egész tehetősek,
de zsidó értékrenddel.
Tiszteltük a hagyományt, de nem tartottuk be túl szigorúan.
Tájékozottak voltunk,
tehát a faji törvény bevezetése előtt is éreztem már a feszültséget.
A zsidóság
az elmúlt 16 évben a politikánk ellenére is
a fasizmussal összeférhetetlen lett!
Tiszta,
szigorú
faji öntudatra van szükségünk,
hogy érvényesítsük a különbözőségünket,
pontosabban: a felsőbbrendűségünket!
1938. szeptember 5-én Pisában, San Rossoréban,
Viktor Emánuel király aláírta az első rendeletet,
amely pár hónappal később eltiltotta a zsidókat az állások nagy részétől,
valamint a zsidó gyerekeket az iskolától.
Ez 50 000 olasz ember üldöztetésének,
jogaik eltiprásának kezdete, pusztán a zsidó származásuk miatt.
Ez gyalázat! Gyalázat! Képtelenség!
Nem értem, mit képzel Mussolini.
Te meg hová mész? Meg se szólalsz, Amedeo?
Mit mondjak? Mussolini akkor még nem volt ilyen.
Mussolini volt akkor, és most is az!
Mi ütött beléd? Hitler szövetségese! Mit hittél?
Nem a németek kérték erre!
Ez az ő ötlete, az ő rendelete!
- Hagyjál már békén! - Jó, menj! Menj csak!
Roberto, nem a testvéred hibája!
Neki mi köze hozzá?
Nekünk könnyű ezt gondolni! De mit mondunk Lilianának?
Mi történt?
Mi az, valami rosszat csináltam?
Nem, nem csináltál semmit.
Nézd, talán jó lenne beszélnetek odabent egy kicsit!
Ahhoz, hogy megértsük a megkülönböztető törvények súlyos hatását
a ‘38-as generációra,
meg kell érteni, hogy a bőrükön érezték egy nép árulását.
Ők olaszok voltak,
mély gyökerekkel az akkori kultúrában.
Száz százalékosan fasisztának tekintették magukat.
A zsidó kultúra mellékes volt nekik.
De a megkülönböztető törvények bevezetése
a szemükre veti a zsidóságukat.
Mindenki érezteti velük a származásukat.
A római Központi Állami Levéltár
tele van Mussolini irataival,
amelyek a zsidóellenes törvénnyel kapcsolatosak.
Nyilvánvaló, hogy ez az ember tanulást, energiát fektetett bele,
és mivel ő volt a diktátor, az elkészült törvények
az ő hosszas munkájának és úgymond számításának gyümölcsei,
az ő „mély” elmélkedéseinek, a saját nézeteinek szüleményei.
1938 októbere után
Tullio Foà, Lia Levi, Guido Cava és Liliana Segre
nem olyanok többé, mint a többi gyerek.
- Kirúgtak az iskolából. - Kirúgtak?
Nem járhatsz oda.
- Mit csináltam? - Nem csináltál semmit.
A…
A kormány törvényt, új törvényt vezetett be,
ami megtiltja a zsidó gyerekeknek, hogy a többiekkel járjanak iskolába.
De miért én?
Mi zsidók vagyunk, Liliana!
Na és?
Olasz vagyok. Olasz gyerekeket is kirúgnak?
A katolikus olaszokat nem, akiket „árjáknak” neveznek.
Ezek a szavak, hogy „kirúgtak az iskolából”,
abból az iskolából, ahol már másodikos voltam,
nagyon rosszul érintettek.
Nehezen viseltem.
Mert ugye még egy gyerek is érzi,
hogy akkor rúgnak ki az iskolából, ha valami rosszat csináltál.
Rögtön csak azon járt az eszem, hogy:
„Miért? Miért? Miért?”
Nem tudtam a választ.
Most sem tudom.
Nem értem.
Akkor mi kevesebbet érünk?
Számukra.
De nincs így. Tévednek.
Számomra ugyanolyan értékes vagy, mint bárki. Sőt, sokkal értékesebb!
Most mi lesz?
Az, hogy keresek egy olyan iskolát, ahol tanítanak zsidó gyerekeket is.
De Cesarina nénit nem láthatod többé.
Hogy mondjuk meg neki?
Annyira szeret engem.
OKTÓBER 16. UTÁN EL LESZNEK BOCSÁTVA A ZSIDÓ TANÁROK ÉS DIÁKOK.
ALULÍROTT KIJELENTEM, HOGY APÁM ÉS ANYÁM NEM A ZSIDÓ FAJHOZ TARTOZIK
A megkülönböztető törvények mindannyiunkat váratlanul értek.
Hallottam, ahogy a szüleim összesúgnak,
majd az anyám félrevitt, hogy: „Beszélnünk kell.”
Elmagyarázta, hogy nem járhatok az iskolámba.
Még nem tudatosult bennem, de az volt az első megrázkódtatás.
„Holnaptól nem járhatsz iskolába.”
Nyolcéves voltam, a bátyám 11.
Kérdeztem, hogy: „Miért?
Jól tanulunk, jók a jegyeink. Miért nem járhatunk iskolába?”
„Csak. Mert csak. Nem járhattok, és kész.”
A gyerekeknek nem csak az őket érintő új valósággal kell megbirkózniuk.
Látják azt is, ahogy a családtagjaikat hatalmába keríti a kétségbeesés.
Szép, ugye, Guido?
Augusto, mi az?
Augusto?
- Nem tudom, hogy mondjam, Cinzia! - Gyere, Guido!
Maradj itt a kicsivel!
Úgy! Vigyázz a húgodra!
Augusto, mi a baj?
Kirúgtak, Cinzia!
Ma reggel. A törvények miatt.
De a vasút nem rúghat ki!
De igen. Kötelesek.
Hamarosan Guidónak se lesz iskola.
A főnök felhívta apámat, azt mondta:
„Cava, gratulálok, hogy apa lettél!
De van…
Jó hír, hogy lett egy harmadik lányod.
De van más hír is.”
Kinyitotta a fiókot, és átadta az elbocsátólevelet.
Apám tudott az új törvényekről, már számított rá.
Fogták, és kirúgták.
- De miért minket? - „Miért”? Mert zsidók vagyunk.
Csak azért.
- Papa, mi történt? - Nem tudom, Guido!
Nem tudom.
A kicsi gyerekekre különösen igaz,
hogy a világgal való viszonyukat elsősorban a szülő határozza meg,
és a szülő által adott biztonságérzet.
Tehát akkor is, ha nem tudták, mi történik, látni azt,
hogy a szüleik tehetetlenek, hogy sírnak,
hogy nem tudnak vigaszt nyújtani,
ezek voltak a bizonytalanság első élményei,
a gyermeki világkép összeomlásának kezdete.
Jól ismertek a faji törvény által húzott választóvonalak,
amik tönkretették a zsidókat.
Nemhogy alsóbbrendű polgárok lettek, hanem elvesztették a polgárságukat.
Még a legcsekélyebb, legapróbb aggodalmak is
hatással voltak a hétköznapokra.
Nem megyek én sehová!
Voltak már rémhírek, azokból se lett semmi.
Azért nem voltunk érintve, mert a bátyám háborús hős volt.
Az valamennyire megvédett.
De már nem eléggé. Nem foglalkoztathatunk tovább.
De miért?
Mert ön árja.
Árja?
Én, árja? Tivoliban születtem. Mit számít?
Hivatalosan árja vagy.
És egy zsidó már nem alkalmazhat árját.
A cseléd szinte családtag lett az évek során.
Olyan volt, mintha egy alappillért vennénk ki,
ami a ház része.
Felfoghatatlan volt számunkra,
egyszerűen lehetetlen.
Mi lesz nélkülem Liával?
Talán van megoldás, ha ön is beleegyezik.
- Signora Colatei. - A szomszéd?
Beszéltem vele. Hajlandó papíron felfogadni.
- „Papíron”? - Továbbra is itt dolgozna.
Viszont Colateiéknél aludna.
- Azaz nekik dolgoznék? - Dehogy! Legfeljebb apróságokat,
kisebb feladatokat végezne el a korrektség végett.
Ugye velünk maradsz?
Kicsit furcsa nekem.
De ha ön szerint így jó, signora, hát legyen!
De jó!
Abban egyeztünk meg,
hogy mi fizetjük, de a szomszédban lakik, és néha besegít.
De, ahogy az lenni szokott, elnyelték az ottani ügyek,
és átszokott a másik családhoz.
Nemcsak hiányoltuk, hanem féltékenyek is voltunk.
Láttuk, hogy inkább a szomszéd kislányokkal foglalkozik.
Jó napot!
Rengeteg elkeserítő pillanat volt.
Hétköznapi dolgok, apróságok.
De a sok apróság kihat az ember életére.
Egy gyerek nem érti az okát annak,
hogy hirtelen miért fordít mindenki hátat neki és a szüleinek.
Mint minden anyátlan gyereknek,
az én apró szívemben is kiemelt helye volt a tanárnőnek.
Akkoriban fontos érzelmek fűztek hozzá.
Egy női példakép volt…
akihez a szeretetet és a reményt társítottam.
Liliana igencsak nagy bizalmat vet magába.
De nyugtalan.
Úgy tűnik, jobban aggódik ön miatt, mint saját maga miatt.
Értem.
Nem tudtam, hogyan mondjam meg, nem akartam felzaklatni.
Persze.
Nagyon érzékeny lány.
De meglátja, megérti majd a helyzetet.
Igen, remélem!
De ön a tanára…
Elkerülhetetlen dolgok jönnek,
és ön talán megkönnyítheti neki.
Én? Elnézést, de hogy? Mi közöm hozzá?
Nem én döntöm el, hogy Liliana járhat-e az iskolába.
- Nem én hoztam a törvényt. - Persze, tudom.
De segíthet neki, hogy megértse és hozzászokjon.
Dr. Segre, próbáljon engem megérteni!
Nagyon veszélyes dolog beleavatkozni az ilyesmibe.
Én közalkalmazott vagyok.
Magamra is kell gondolnom,
és a többi lányra.
Nem csak a zsidóknak nehéz.
És most, ha megbocsát, mennem kell.
- Viszlát! - Viszlát!
Emlékszem, milyen nagy csalódás volt.
Öleléseket, csókokat, könnyeket vártam,
amiért nem járhatok már hozzá, de csak annyit mondott:
„Nem én hoztam a törvényt. Mi közöm hozzá?”
Még csak nem is köszönt.
Szóval nagyon… Nagyon rosszul esett.
Azt hiszem, 25-en voltunk az osztályban.
Csak kettő barátom maradt közülük.
Ők továbbra is meghívtak a zsúrjaikra,
vagy átjöttek játszani.
A többieknek fel se tűnt, hogy már nem járok az iskolába.
Az iskola csak az első lépés volt.
A rezsim teljesen el akarja tüntetni a közéletből a zsidókat,
minden intézményből,
még akkor is, ha ennek súlyos ára van.
Professzorokat, szakembereket rúgnak ki,
az ország magasan képzett értelmiségijeit.
Tudósokat, Emilio Segrét,
Bruno Pontecorvót és a két Nobel-díjast,
Enrico Fermit, a fizikust, akinek zsidó a neje,
és Franco Modiglianit, a közgazdászt.
Az olaszok nem tiltakoztak, legalábbis nyilvánosan.
A király sem ellenezte.
Nem tiltakozott még a Szentszék sem, pedig annak valódi, jelentős hatalma volt,
ami ellensúly lehetett volna.
Az 1938-as törvényekhez egyházi konszenzus társult,
pontosabban hallgatólagos áldást kaptak a felsőbb köröktől.
Az 1938. szeptember 5-i törvényeket
aztán módosította a kormány,
és megengedték, hogy általános iskolában
szervezhessenek tízfős zsidó osztályokat, elsősöktől ötödikesekig.
Mindezt állami iskolákban engedélyezték.
Uram, elnézést, de…
Totò, legyen kedves egy pillanatra!
Hozna egy kávét? De ne innen!
- A téren jobbat főznek. - Igenis.
Signora Foà, van egy problémánk!
A törvény megengedi egy külön zsidó osztály szervezését,
ha legalább tíz hatévesünk van.
De itt, a Vanvitelli Iskolában csak kilenc van.
Tudom, a többi gyerekem is idejár.
- Remo és Mario. - Igen, tudom.
Engem ő érdekel. Azért hívattam be.
Hogy hívják?
- Tullio. - Tullio.
- És hány éves Tullio? - Öt.
Egész biztosan öt?
Nem.
Hatéves.
Ez igen örvendetes.
Pont megvan a tíz az osztályhoz.
Ha csak ötéves volna, nem lenne lehetséges.
De így alakult.
Köszönöm, uram! Köszönöm!
- Hallottad? - Korábban kell suliba járnom?
- És örülnöm kéne? - Tullio!
- Köszönöm! - Szívesen!
- Viszlát! - Viszlát!
Szervusz, fiam!
- Viszontlátásra! - Viszontlátásra!
Köszönjük!
Jó dolgom volt, boldog voltam.
A bátyámmal és barátokkal járhattam iskolába,
akiket a zsinagógából ismertem, a közös szent helyünkről.
Volt egyenruhám is: fekete felöltő,
fehér gallér, szép piros csokornyakkendő.
De pár nap után észrevettem valami furcsát.
Egy!
Kettő!
A Vanvitelli Iskolának van egy nagy főkapuja
és egy kicsi mellékkapuja.
Minden kisfiú és kislány a főkapun ment be.
De mi tízen, és csak mi, a mellékkapun mentünk be.
Tizenöt perccel a többiek előtt.
Tizenöt perccel később is jöttünk ki.
Akkor jöttem rá, hogy ki vagyunk közösítve.
Mit csinálnak ezek?
Zsidók. Nem tudnak normálisan tesizni, mint mi.
Nem barátkozhattunk a többi gyerekkel.
És ők persze mutogattak, hogy: „Zsidók! Zsidók!”
Pedig azt sem tudták, mit jelent.
A csekély, apró aggályok
kihatottak a hétköznapi életre.
Például a zsidóknak nem lehetett rádiója.
Már akkor is elgondolkoztam:
„Ezekkel nem is lehet sugározni.”
Ha lehetett volna,
akkor kémkedhettünk volna az ellenségnek, de azok a rádiók csak vették az adást.
Rám is hatott, olyan volt, mint egy mai gyereket a tévétől eltiltani.
A helyzet gyorsan rosszabbodott.
Újabb szigorításokat adnak a megkülönböztető törvényekhez.
Diszkriminációk, tiltások egész tömkelege.
Nem érdekelte őket, hogy a korlátozások nagy része teljesen abszurd.
Szinte mindent korlátoztak,
mert valójában magát az életet akarták lehetetlenné tenni a zsidóknak.
A rezsim két legyet ütött egy csapásra.
Először is nemes egyszerűséggel üldözték a zsidókat.
És ezzel együtt emigrációra kényserítették őket.
Az apám alelnök volt egy banknál.
Egy nap megmondták neki, hogy már nem tagja a banknak,
mert ki van rúgva.
Apám megkérdezte, miért. Azt felelték, azért, mert zsidó.
Tehát Afrikába emigrált, Aszmarába,
mert az a hír járta, hogy ott van munka az olaszoknak,
és az ottani faji törvények nem voltak olyan szigorúak,
mint Olaszországban.
ZSIDÓK
- Mikor történt? - Múlt éjszaka.
Gyávák!
Jobb így. Képzeld, ha bent lettél volna!
Persze. Még legyek hálás is érte.
Franco, idehallgass!
Áll még az ajánlatod?
Biztos vagy benne? Azóta csak nőtt a veszély.
- Nem tudhatjuk, mi lesz ebből. - Elvették az állásomat. De tudod mit?
Akkor is dolgozom. Nem érdekel, mennyire veszélyes.
Beleegyezel?
Persze, Augusto! Remek!
Na gyere, sok dolgunk van!
Nem tudom miért, csak úgy megtetszett,
és felvettem egy darabot az ablakból.
Ki tudja, miért? Csak olyanom volt.
Eltettem a zsebembe.
A háború után is megvolt még, de sajnos később elvesztettem.
Képzelhetik! Ágyúzások, bombázások…
Végig nálam volt, a háború után is, emlékszem.
Olaszország népe!
Fogjatok fegyvert!
Mutassátok meg…
RÓMA, 1940. JÚNIUS 10.
…a kitartásotokat!
A bátorságotokat!
Az erényességeteket!
Láttam anyámon az aggodalmat otthon.
Aggódó nagyszülők, nagynénik, nagybácsik, testvérek…
Feltűnt, hogy ahányszor hazaérek, eggyel kevesebb kép
vagy asztal, vagy szőnyeg van.
Anyám eladott mindent, amit lehetett,
hogy enni adhasson a négy gyereknek.
Elszegényedtünk.
A szegénység nem szégyen.
Egy létállapot.
Anyukám beszélt velünk, és meghozta a döntést,
hogy kiad egy szobát.
Jól emlékszem arra a magas úriemberre, aki bérelte a szobát.
Ott élt nálunk, ugye.
Észrevettük, hogy a London Rádiót hallgatja.
Nagy jelentősége volt annak a csatornának,
mert volt benne egy olasz bemondó, aki furcsa üzeneteket közölt.
Felice nincs feldobva.
Az átlagembernek értelmetlennek tűntek.
A tehén nem tejel.
De a németek ellen szerveződő partizánok számára
fontosak voltak.
Olyasmikre utaltak, hogy gyógyszereket dobnak le repülőről,
fegyvereket, pénzt.
De amikor anya is rájött, hogy a férfi a London Rádiót hallgatja,
megmondta, hogy el kell költöznie.
„Négy kisgyerekem van, és itt vagyunk a vihar közepén.
Kérem, költözzön máshová!”
Az úr elment. Pietro Calamandrei volt a neve.
Egyike volt azoknak, akik az alkotmányt írták.
Ki vette le a zárat a rádióról?
Esetleg azért, hogy a London Rádiót hallgathassa?
Az bizony nagy baj lenne.
Nos, ki volt az?
Ne haragudjon! Biztos a takarítónő verte le véletlenül.
Könnyű megjavítani.
„Könnyű megjavítani”!
Kutassátok át a többi szobát!
Kérem, uram, nézze át az iratainkat!
- Rendes emberek vagyunk, láthatja. - Iratok?
Tudom, kik maguk.
Kérem, azért nézze át!
Rendben van.
Indulás!
Mozgás!
- Mi? Csak úgy megyünk? - Igen, megyünk.
Ezt elvisszük, aztán jó éjt!
Nehogy kísértésbe essenek.
Nem igaz?
És köszönjék meg nekem!
Köszönjük!
Nem történt semmi.
Semmi baj, vége. Vége van, kicsim!
Erőszak is volt.
Mármint a törvény gyakorlásában,
amit az Anselmi Bizottság kutatott nemrég.
Voltak elkobzási jelentések.
A rendőrség megjelent a zsidók lakásánál,
és elvitték a fogkeféket, az éjjeliedényt, a mindennapi élethez való tárgyakat.
A javak elkobzásának két fázisa volt.
Az első szakaszban, 1938-tól 1943-ig
az állam lefölözi a vagyon egy részét.
Azaz egy felső határt szabnak, ráadásul elég alacsonyat,
a zsidók vagyonára.
Az ezt a keretet meghaladó vagyont köteles a kormánynak átengedni,
kisajátításnak alávetnie magát, és cserébe utalványokat kapott,
amelyek sokkal kevesebbet értek, mint a vagyontárgy piaci ára.
A zsidó ingatlanok felvásárlása és eladása remek bevétel volt az államnak.
1943. szeptember 8. után
általános elkobzás következik,
minden zsidó tulajdonra vonatkozóan.
Nagyon kevesen értették meg, hogy menekülni kell.
De még ha értették is, kellett információ is,
útlevél, külföldi munkavégzési igazolvány…
A legtöbb ország lezárta a határokat a menekülő zsidók előtt.
Sokaktól megtagadták ezt a lehetőséget.
Ráadásul nem lehetett tudni, hogy a szomszédban bízhatsz-e inkább,
vagy egy idegenben.
Mert előfordult, hogy a szomszéd árult be,
és az idegen védett meg.
Mondd el, mi az, anya!
Signora Foà?
Salvatore Pace, Közbiztonság. Sétáljunk tovább!
Mintha kellemesen csevegnénk. Mosolyogjon!
Kaptunk egy bejelentést.
Mint rendőr, köteles vagyok utánajárni.
- Milyen bejelentést? - Keresik magát. Érti?
És a jelen helyzetében nem nehéz megtalálni magát.
Ez a probléma. Veszélyben van a családja.
Tehát mit akar tőlem?
Van bárkije,
esetleg egy barát, aki nem zsidó,
és hajlandó a nevére íratni az ön lakását?
A számláit, vizet, villanyt…
Nem tudom, talán. Miért?
Tegye meg azonnal!
Így eltűnhet.
Remélhetőleg köddé válik előttünk.
Nem ismerjük egymást.
Köszönöm! Gyere!
Nagyon hálásak vagyunk Salvatore Pace biztosnak,
amiért segített.
Nem is ismertük őt, és ő se minket.
Bámulatos önzetlenségről tett tanúbizonyságot.
Ahogyan Marcello Magrì is, a család egy ismerőse,
aki a nevére vette a lakást, a számlákat, jelentős kockázatot vállalva,
tekintve a kormány büntető intézkedéseit.
Miután az USA is belépett a háborúba, más szelek fújtak.
1943. július 10-én a szövetségesek partra szálltak Szicíliában.
Nem sokkal utána, július 25-én, Mussolinit eltávolítják és letartóztatják.
Szeptember 8-án Badoglio főparancsnok fegyverszünetet köt.
A nép azt hiszi, vége a háborúnak.
Tévednek.
Az országban eluralkodik a zűrzavar.
A király és a kormány Brindisibe menekül,
és a sereg parancs nélkül marad.
Több százezer katonát ejtenek foglyul a németek,
és viszik őket Észak-Európába.
Olaszország kettészakad.
A déli rész a szövetségeseké,
míg a középső és északi rész náci megszállás alatt áll.
Amikor Livornót bombázták,
a pisai lakosok is féltek.
Nocsak, mi ez?
- Hol a zsidó kapitalista? - Ott lakik, abban a házban.
Törjétek be!
Segítség!
Segítség! Engedjenek el!
Segítség!
Engedjenek el! Segítség!
Na! Kelj fel, mocskos zsidó!
Kelj fel! Nem várunk egész nap!
Hol az arany?
Guido, gyere el az ablaktól!
El kell mennünk innen.
Hallgass rám!
Te vidd Florát a nagynénédhez!
Guido meg én elmegyünk a bátyámhoz Calciba, jó?
Mussolinit kiszabadítják a nácik, újra hatalmon van
a Salòi Köztársaság élén,
amely Laziótól Rómán át majdnem Közép-Olaszországig terjed.
Míg a szövetségesek III. Viktor Emánuel királyt támogatják
és az Olasz Királyságot, azaz a déli részt,
Mussolini teljesen behódol Hitler dühének.
A zsidó fajhoz tartozókat
hivatalosan is idegennek és ellenségnek tekintik.
Az összes zsidót le kell tartóztatni,
és német és lengyel koncentrációs táborba kell szállítani.
Közelinek tűnik a béke és a szabadság.
De az olasz zsidók számára most kezdődik a legszörnyűbb rémálom.
A Carta di Verona egy 1943 novemberében elfogadott tervezet.
Szociális intézkedéseket és célkitűzéseket tartalmaz.
Ez a dokumentum jelenti ki,
hogy a zsidó emberek nem az olasz nemzethez,
hanem az ellenséges országokhoz tartoznak.
Egy csapásra elvette az olasz zsidók állampolgárságát.
Lélegezz!
Kijönnének egy kicsit?
Tüdőgyulladása van.
Kórházba kell vinni.
Nem lehet.
- Lehetetlen. - Miért?
Mert zsidók vagyunk.
Azért bujkálunk itt.
Mondta az apám, hogy: „Nézze, doktor, zsidó család vagyunk!
Nem mehetünk kórházba, mert rögtön elvinnének a németek.”
Értem.
Ez fasiszta.
Mi van, ha bejelent?
Beindítja az autót, és elhajt.
Szó nélkül elhajt.
Majd egy óra múlva…
Az orvos volt.
Még mindig magas a láza.
Tessék!
Hat óránként egy tablettát!
Hat óránként.
Holnap tudni akarom, hogy van.
- Köszönjük! - Köszönjük, doktor úr!
Akkoriban nem volt penicillin, csak ilyen tabletták.
És egy héten keresztül kétszer eljött egy nap.
Reggel és este.
Egy családban vannak öccsök, húgok
vagy akár ikrek,
akiknek el van rendelve a sorsa.
Minden rendben lesz, Guido!
A két Segre testvért, Amedeót és Albertót egy év választotta el.
Nagyon különbözőek voltak.
Az egyik igazi nyertes volt.
A nagybátyám.
A másik igazi vesztes. Az apám.
Amikor eljött a menekülés ideje,
ami igen nehéz pillanat volt mindenki számára,
a nagybátyám, akinek lett egy katolikus felesége,
a hegyvidékre menekült vele.
Egyszer csak ott maradt az apám a két szülőjével.
A nagyapámmal, aki súlyos Parkinsonban szenvedett,
és a nagyanyámmal, aki szintén kezdett összeomlani
a félelemtől és a megrázkódtatásoktól.
Az apám, aki igazán rendkívüli fiú és apa volt,
iszonyú döntés előtt állt.
Meg akart védeni engem.
De hogy hagyhatná magukra a szüleit? Hogy?
A náci erők elkezdik kivitelezni a deportálási tervezetet,
és kiválasztják az első várost.
Nápolyban kezdődik a művelet.
A németek mindent jól szerveztek meg.
Scholl ezredes,
a Campania régió parancsnoka Nápolyban állomásozott,
és mindent precízen kitervelt.
Még kísérőzenét is választott a zsidóknak,
hogy jobban meneteljenek.
A „Lacrimosát” Mozart gyászmiséjéből, a „Requiemből, D-mollban”.
Ám Scholl ezredes alábecsülte a nápolyiakat,
ugyanis négy nap alatt visszaverték a németeket.
A partizán harcosok és harcosnők
megfutamították őket.
Ha úgy vesszük, Nápoly az egyetlen olyan város a világon,
amely katonai segítség nélkül, saját magát szabadította fel.
1943. október 9-én Triesztben és október 16-án Rómában
több ezer zsidót letartóztatnak,
majd némi papírmunka után teherautókra teszik őket,
és külföldi koncentrációs táborokba küldik őket.
A fővárosban letartóztatott 1259 ember közül 207-en gyerekek.
Csak 15 férfi és egy nő tér vissza Auschwitzból.
Sok rómainak sikerül megúsznia,
menedékre lelve bátor apácáknál, akik befogadták őket.
Ezek egy itt tanuló kislány iratai,
aki kint rekedt a háború miatt.
Mától a te irataid. Az áll rajtuk, hogy „Maria Cristina Cataldi”.
Mostantól ez a neved.
Csak erre a névre szabad hallgatnod.
Lia már nem létezik. Egyelőre felejtsd el őt!
Egy 11 éves lány nevét kaptam,
akit Maria Cristina Cataldinak hívtak.
A Maria Cristina a lehető legjobb név egy zsidónak…
A vezetéknév már mindegy volt.
Tudom, hogy sok zsidó gyerek
a névváltoztatást tragédiaként élte meg.
Nekem nem volt az.
Olyan volt, mint felvenni egy szerepet, mint mondjuk egy színdarabban.
Amikor eszünk a refektóriumban, a lányok keresztet vetnek evés előtt.
Te is tégy így, Maria Cristina, nehogy a többieknek feltűnj!
- Tudod, hogy kell? - Igen.
Igen, majdnem.
Csak rossz volt a sorrend.
A katolikusok így csinálják, balról jobbra.
Te ortodox módra csináltad, jobbról balra.
Nagyszerű, jól van.
Fiamma!
Gyere ide, kérlek!
- Igen, nővér! - Ő itt Maria Cristina.
Ő lesz az új szobatársatok.
Segítsetek neki elhelyezkedni!
Menj csak!
Fiamma vagyok. Tetszik itt?
Nem tudom, meglátom.
Ne aggódj, jó dolgod lesz!
Ha akarod, aludhatsz mellettem, vagy a húgommal, Fiorettával.
- Szia! - Szia!
Még a zárdában is felütötte a fejét a veszély.
A németek többször is kérdezősködtek.
És egyszer…
Ezt tavaly hallottam egy nővértől, aki ma is él.
Házkutatás volt.
De csak az első két emeletet nézték át.
Valami csoda folytán,
amikor a harmadik emelet jött volna,
ahol a zsidók rejtőztek, egyszer csak elmentek.
Az északon élőknek,
ahol a hatalmat még mindig szilárdan tartják a nácik,
az egyetlen remény a rejtőzködés, vagy átszökni Svájcba.
Az apám talált egy kiskaput a rendszerben,
ami áldásnak tűnt a nagyszülőknek.
Egy comói állomás által kibocsátott engedély.
A korukra és egészségi állapotukra való tekintettel
a comói állomás engedélyt adott a két idős embernek,
amelyben az állt, hogy nem tudnának ártani a német birodalomnak.
Ekkor próbáltunk Svájcba szökni.
Ott vagyunk? Ez már Svájc?
Még nem.
És innentől még veszélyesebb.
Rengeteg őrjárat van.
- Tehát? - Tehát még 1000 líra lesz.
Mire kell még 1000 líra? Már adtam 1000-et.
Akkor találjanak Svájcba maguk!
Várjon! Várjon!
Aranyból van. Többet ér 1000 líránál.
Mi csak…
két kis középosztálybeli voltunk, szemben a heggyel.
Oda nem illő, elgyötört figurák.
Az apám csak mondogatta, hogy: „Nem fog menni.”
Mire én: „De igen, muszáj. Gyerünk, gyerünk!”
Úgy éreztem magam ott a varesei hegyekben,
mint valami hősnő,
aki a csempészekkel összesúg, hogy:
„Gyorsan, mert lelőnek az őrök!”
Ott, a gerincen túl. Az már Svájc.
Maga nem jön?
Maguk menekülnek Svájcba, nem én.
- A poggyászt! - Itt van!
Előbb leér, mint maguk.
Úgy örültünk, amikor Svájcba értünk.
Mondtam, hogy: „Látod, apa? Sikerült!” Boldogan ölelkeztünk.
Tévedtünk.
Ne mozduljanak! Kezeket fel!
Kik maguk?
Zsidók. Olasz zsidók.
Iratokat!
Hála az égnek, hogy itt vannak!
Az életünket mentjük. Tudják, ugye?
Azt tudom, hogy dezertőrök lehetnek.
Szörnyű ember volt.
Gyűlölt minket, gyávának nevezett,
azt mondta, hogy az olasz zsidóüldözés csak szóbeszéd,
és hogy a 43 éves apám biztos csak a besorozás elől menekül,
nem tudván, hogy a fasiszta faji törvények miatt
a zsidók nem is szolgálhattak a seregben.
Vigyen a feletteséhez, meg tudjuk magyarázni!
Nem viszem sehova! Menjen vissza, ahonnan jött!
Kérem! Nem tudja, mit jelentene ez a számunkra.
Nem érti! Ha visszamegyünk, megölnek!
Könyörgök! Kérem!
A lába elé borultam, könyörögtem.
Fegyvert fogott ránk, és visszaparancsolt.
Amikor le lettünk tartóztatva ott a határon…
A mai napig felfoghatatlan számomra,
hogy hogy kerülhettünk ilyen helyzetbe,
és ami utána következett, azt elképzelni sem lehetett.
A gondolataimba húzódtam,
de valahogy idő előtt megöregedtem.
Amikor először beléptem…
a varesei női fegyházba,
az ujjlenyomatvétel, a fényképezés…
Miért?
Miért? Miért? Miért?
Ez a kérdés ismétlődött szüntelenül a fejemben levő feketeségben,
hogy miért voltam ott.
Aztán a comói börtönbe vittek,
onnan pedig a hatalmas San Vittore börtönbe Milánóba.
Milánóban születtem, és sokszor bicikliztem a börtön környékén.
Azt viszont sosem gondoltam, hogy valaha is belülről látom
a falakat, amik körül bicikliztem.
Eltelt 40 nap,
negyven nap rabság a 202-es cellában az ötös sorban,
ahol apámmal voltunk…
Egy héten kétszer-háromszor is
átéltem azt a kínzó látványt, hogy elviszik
a szörnyű Gestapo-vallatásokra…
Megöregített.
Amikor visszajött, átöleltük egymást…
Az anyja voltam.
A nővére.
A gyermekem volt, akinek vigaszra volt szüksége.
Aztán eljött a nap,
amikor egy német tiszt megjelent,
és közölte, hogy készüljünk a másnapi indulásra egy ismeretlen helyre.
Hogy lehet elviselni a vagonok látványát? Mit érezzen ilyenkor az ember?
Hogy…
Hogy fogadhatja el?
Mi jár a fejében?
„Miért? Ki találta ezt ki?
Ki tervelte ki?”
Ugyanolyan emberek, mint mi. Nem őrültek.
A vagonokban eleinte sírtak.
Hullottak a könnyek, amiket senki sem törölt el.
A bezártság rettenete.
De egy idő után már nem sír senki.
Imádkoznak.
A vagon közepén levők imádkoznak,
hálát adnak Istennek.
Valahol irigyeltük őket,
hogy képesek voltak akkor is Istent dicsérni.
Hol volt ott Isten?
Én nem tudom.
Zsidó húsvét volt.
Két zsidó kislány családja
úgy döntött, hogy egy napra hazamehetnek,
hogy megünnepelhessék.
Csak egy napra.
Mondván: „A németek nem tudnak mindent.”
Elgondolkodtam ezen, és mondtam anyukámnak, hogy:
„Lehet, igazuk van. Nem mehetnénk el egy napra mi is?”
Anyukám azt mondta: „Eszedbe se jusson!”
A németek bizony mindenről tudtak,
mert a szomszédok besúgtak,
és a két gyereket családostul elvitték.
Vártuk őket vissza.
Vártuk, hogy visszajöjjenek másnap.
Igen? Hallgatom.
Ó, ne…
Mikor történt?
És a lányok?
Köszönöm…
Hírt kapott?
Valaki súgott.
Elvitték őket. Mindannyiukat.
Fiammát és Fiorettát is?
Igen, őket is.
A nővérnek kellett elmondania nekünk.
Mindenki zokogott.
Csontig hatoló fájdalmat éreztünk.
1944 januárjában, a háború legvéresebb évében,
az amerikaiak megérkeznek Anzióba, hatvan kilométerre Rómától,
de még hat hónapba kerül, hogy elfoglalják a fővárost.
A szövetségesek területein
január 20-án kezdik el visszavonni a faji törvényeket,
de ez egy hosszú és rögös út.
- Véged! - Dögölj meg!
- Meghalsz! - Dögölj meg!
- Állj! Mit csináltok? Hagyjátok abba! - Te ki vagy?
Menj innen! Ez egy fasiszta, golyót érdemel!
Zsidó vagyok! És ez a férfi megmentette a fiam életét.
- Ha megölitek, hol az igazság? - Itt.
Ha nem mész el innen, a saját bőrödön érezheted.
Pedig igaza van! Zsidók vagyunk, mégis megmentett.
Na és akkor? Attól még fasiszta!
És te? Olyan akarsz lenni, mint ő?
Igen, fasiszta volt, ahogy az olaszoknak körülbelül 90 százaléka.
Úgy 70 százalékuk pedig fasisztaellenes volt.
20 százalékuk meg amolyan félfasiszta volt.
Aztán volt úgy 10 százalék, akik piti gazemberek voltak,
és tették, amit tettek.
Eközben a szövetséges győzelmek ellenére
7172 olasz zsidót, köztük majdnem ezer gyermeket
Németországba és Lengyelországba deportálnak, nagyrészt Auschwitzba.
Csak pár százan élik túl.
A nácik a katonai erőforrásaikat a szövetségesek lelassítása helyett
arra fordították, hogy felgyorsítsák a végső megoldást
a zsidó kérdésre.
Megérkezünk Auschwitzba.
Sípszó, sürgős parancsok, német kiabálás.
Elgémberedett lábbal leugrunk a vagonokról.
Aki nem tud, azt kilökik.
És ott, a „Judenrampén”…
azon a gondosan előkészített állomáson
olyan világ vár, ami nem világ,
hanem egy rémálom.
Egy ördögi gépezetbe kerülsz,
amire nincs felkészülés, és azt sem tudod, miért.
Akkor engedtem el apám kezét örökre.
Remélem, ő is úgy gondolta, hogy találkozunk még!
De…
nem láttuk egymást többé.
Akkor még nem tudhattam.
Csak remélhetem, hogy ő sem.
Az első helyiségben
levetkőztetnek.
Megnyírnak, megborotválnak.
Sorszámot tetoválnak a bal karodra.
Már nem az vagy, aki két órája leszállt a vagonról.
Hogy lehet ezt…
ép ésszel elviselni 13 évesen?
Olyan világban voltam,
ahol rend, szigor és félelem uralkodott
mindenki fölött, aki élt és mozgott,
ahol csak egy szám voltál.
Egy „Stück” voltál, egy tárgy,
pont, ahogy a gyilkosaid akarták.
Szerencsére idősebbnek látszottam,
egyrészt, mert magas voltam,
és mert az úton kiszáradtam.
Így hát nem kérdezték, hány éves vagyok.
Később tudtam meg, hogy kamasznak néztek,
olyan 15-16 évesnek.
A 13 éveseket ugyanis gázkamrába küldték.
Pár nap múlva egy gyárba vittek dolgozni.
Ládákat állítottunk össze fegyverek számára.
Hadipari gyár volt.
A gépemnél volt még egy Janine nevű francia lány.
Helyes volt.
Ugyan szigorúan tilos volt,
de mindig váltottunk pár szót a gyárba menet vagy jövet.
Hónapokig dolgoztunk együtt, de egy nap
a gép félbevágta két ujját.
Pár nappal később volt a szemle.
Az a borzalmas szemle, ahol kiválogatták a betegeket,
a munkaképteleneket, és a gázkamrába vitték őket.
A jeges félelem pillanatai voltak ezek.
Sorakozáskor felemésztett a rettegés,
a szíved vadul dobogott.
„Élni akarok. Élni akarok. Élni akarok.”
Egyes sorba kellett állni,
és két tiszt elé járulni.
És ezek…
Képzeljenek el egy meztelen nőt két egyenruhás férfi előtt…
Végigmérik elölről, hátulról, belenéznek a szájába,
majd a kezükkel megteszik az áldott intést…
„Mehetsz, életben maradtál.”
Hálát érzel a gyilkosod iránt, hiszen élsz. Boldog vagy.
Janine-t megállítják mögöttem.
Gázkamrába küldik.
Szörnyű volt.
Egy éhes, önző farkas lettem,
aki képtelen volt szeretni,
képtelen volt elviselni, hogy megint elszakítsanak tőle valakit.
Nem fordultam vissza. Nem mondtam, hogy: „Ég veled, Janine!
Szeretlek.
Légy bátor!”
A nevét sem mondtam.
Csak felöltöztem.
Másnap valaki más dolgozott a helyén.
Sosem bocsátottam meg magamnak.
Janine sosem élhette végig az életét…
pusztán a származása miatt.
Eközben egyik oldalról a szövetségesek, a másikról a szovjetek
egyre közelebb nyomulnak a koncentrációs táborokhoz.
A németek elhagyják a lengyel táborokat, amelyek nemsokára elesnek,
és a zsidó foglyokat elkezdik Németországba szállítani.
Auschwitzot 1945. január 27-én foglalják el.
Ma ez a holokauszt nemzetközi emléknapja.
Jött a parancs, hogy a tábort el kell hagyni,
és indul a menet.
Ezt nevezték később „halálmenetnek”.
Mégis hogy lehet gyalog átkelni Lengyelországon,
majd Németországon?
Hétszáz kilométeres út volt.
Egyik láb a másik után.
Hogy lehet?
Ha nem bírod, jön egy őr, és megöl,
mert parancsa van, hogy aki elesik, lője főbe.
„Nem halhatok meg az út szélén, vérbe fagyva a hóban.
Élnem kell.”
Tehát tettem egyik lábamat a másik után.
Menetelsz, menetelsz, menetelsz.
Látod a többieket a földre bukni, az úton meghalni.
Ha visszagondolok arra a lányra,
aki a hóban gyalogolt, aki mellett senki se volt, akire támaszkodhatna,
aki egyedül volt, teljesen egyedül
abban a gonosz világban,
aki elviselt mindent, ami vele történt,
mindent, amit látott…
végtelen fájdalom tölt el.
Hogy bírta ki?
Hogy bírta ki idáig, idős koráig?
Hogyan?
Május 1-jén a Vörös Sereg eléri a malchowi koncentrációs tábort
Berlintől északra, és itt megtalálják Liliana Segrét.
A nácik rémülten menekülnek,
egyesek rabnak próbálják kiadni magukat.
Láttam a tábor parancsnokát.
Egy szörnyűséges SS-tiszt volt,
aki kegyetlenül bánt a megtört nőkkel,
verte őket, csak hogy bizonyítsa az erejét.
Egy évig álmodoztam a bosszúról,
forrt bennem a gyűlölet és az elszántság.
Amikor láttam, hogy eldobja a fegyverét…
nagyon erős volt a kísértés.
Gondoltam: „Fogom a pisztolyt, és lelövöm.”
Helyénvaló lezárásnak tűnt
a rengeteg erőszak után, aminek alávetettek engem és másokat.
De csak röpke gondolat volt.
Rájöttem, hogy nem vagyok gyilkos, mint ő.
Én az életet választottam, és nem tudtam elvenni mástól sem.
Attól a pillanattól fogva lettem szabad nő,
a béke híve, aki ma is vagyok.
MILÁNÓ, 1945 SZEPTEMBERE
- Jó napot! - Jó napot!
Menj innen!
Nincs mit adnunk.
Antonio!
Meg se ismersz?
Liliana vagyok. Liliana Segre.
Uramisten…
Liliana… Liliana!
Tudtam.
Tudtam, hogy életben vagy.
Tessék, fogd!
A vöröskeresztes levél, amit Németországból küldtem.
Bocsánat, más címet nem tudtam.
„Bocsánat”?
Amint megérkezett, hívtam a nagybátyádat, Amedeót.
Itt már senki se lakik, de hagytak egy telefonszámot.
Gyere velem, azonnal felhívjuk!
„Hazatérés” és „otthon”.
Ez a két fogalom nem volt érvényes.
Amikor üdvözölnek az otthoniak,
az életben maradt rokonok,
és megpróbálsz újra élni…
Sokszor jószándékúan azt mondják, hogy próbáld meg elfelejteni.
Tehát sokaknak paradox módon
a későbbi túlélés és hallgatás volt az igazi trauma.
Nem beszélhettek, nem hallgatták meg, nem értették meg őket.
Bezárkóztak a némaságba.
A rokonok arca, amikor rám néztek,
mindig csalódásról árulkodott.
Nem tudtak mit kezdeni ezzel a lénnyel,
aki annyira más volt, mint akire számítottak,
aki annyira különbözött attól az aranyos lánytól, akit ismertek.
Ízlett, szívem?
Egyél csak! Jól van.
Tessék!
Így jobban megnézheted.
Lottózni nem akarsz velük?
- Liliana, kérj bocsánatot a nénikédtől! - Miért?
Ő bámult engem. Láttam, milyen fejet vágott!
Liliana, ez így nincs rendjén!
Amedeo, hagyd csak! Nem számít.
Liliana, kicsim, az almához… Kést és villát!
Mit tudsz te az almáról?
Az alma Isten ajándéka.
Tudod, mennyire érdekel a késed meg a villád?
Szűz voltam.
Az egyik legnagyobb probléma volt.
Megvizsgáltak, és nem hitték el.
Megalázó volt.
De semmi olyasmi nem történt.
Nem erőszakoltak meg minket. Az csak szóbeszéd.
Csont és bőr voltunk, mocskosak, tályogosak, rémes látvány.
Miért kellettünk volna a fess német tiszteknek?
Akadt nekik való nő bőven a saját köreikben.
Annyira más voltam, mint a barátaim,
akiknek fiúk, új ruhák, táncmulatságok jártak az eszükben.
Felzárkóztam az iskolában.
Öt évnyi tananyagot tanultam meg egy év alatt.
De leginkább azt tanultam meg…
hogy ne reménykedjek apám visszatérésében.
Kedves hallgatóink, hölgyek és urak!
Folytatódik az Új Hangok Versenye.
Rengeteg jelentkezés érkezett már, de még többet várunk.
Írjanak a RAI, a Radio Audizioni Italiane címére!
Vége volt a háborúnak, és végre megint hallgathattunk rádiót.
Volt egy nyereményjáték,
amiben gyerekek is részt vehettek.
Én is írtam levelet, amiben jelentkeztem,
és átnézettem anyukámmal.
Anya!
Bemondták, hogy várnak még jelentkezőket.
Ha kiválasztanak, énekelhetek.
Mutasd a levelet!
„Kedves rádió! Lia Levi vagyok, egy zsidó lány.”
Mit csinálsz, anya?
Ezt újraírjuk, jó?
Te nem egy zsidó lány vagy. Érted?
Egy lány vagy. Csak egy lány.
Nem értettem. Elismételte.
„Nem egy zsidó lány vagy. Csak egy lány.”
Hatott rám.
Mert eleinte csak halványan érti az ember.
De így tudtam felfogni igazán. Valós gondolat lett, nem csak egy szó.
Három évvel a hazatérésem után
elmehettem a nagyszüleimmel nyaralni a tengerpartra.
Sikerült beilleszkednem egy társaságba.
Elfogadtak engem.
Rögtön feltűnt egy fiú.
Beszédbe elegyedtünk.
Megtetszett.
Végre részem lehetett a nőiesség izgalmában.
Azelőtt csak egy szegény kislány voltam.
Meglátta a tetoválást, és így szólt…
Tudom, mi ez.
Biztos sokat szenvedtél.
El tudom képzelni, én is fogoly voltam.
Sok olyat láttam, mint te.
Olasz hadifogoly volt, egyike annak a 600 000 legyőzöttnek,
akik inkább a tábort választották,
mint a Salòi Köztársaságot.
Menjünk!
Igen, menjünk!
És hát fülig egymásba szerettünk.
Kézen fogott, és elmagyarázta,
hogy ha vissza akarok térni az úgynevezett „civilizált társadalomba”,
akkor nekem kell megváltoznom.
Nem követelhettem, hogy mások alkalmazkodjanak hozzám.
Az ő szeretete, az ő kezének szorítása
volt életem nagy csodája.
Ő volt az.
Amikor visszakerültem az iskolába…
Elborítottak az érzelmek.
Tudtam, hogy újra szabad vagyok.
De ami még fontosabb, újra volt méltóságom.
Nem tudtak megsemmisíteni.
Az élet apránként ment tovább.
1947-ben az apám meghalt.
Az anyám nevelt fel hármunkat a család segítségével.
Lassan visszatértünk a rendes kerékvágásba.
És most itt lehetek, hogy mesélgessek.
Szerencsére az idő jót tett.
Az idő enyhít a fájdalmon.
Nem gyógyítja meg, de enyhíti.
Mi maradt meg?
Én akkor formálódtam.
Aki most vagyok, és aki akkor voltam, nem elválasztható.
Ami lett belőlem, az életmódom…
Az, hogy hogyan védem magam az élet viharaitól,
ezek mind onnan származnak.
Most is vannak nehézségek,
akadályok az életben, de eszembe jut, hogy:
„Hát, ha akkor is ment, most is menni fog.”
Liliana, Lia, Tullio és Guido a sors gyermekei.
A háború utáni években dolgoztak, megházasodtak,
és családot alapítottak.
Ezt tekintik a győzelemnek az ellenségeik felett.
LILIANA SEGRE MILÁNÓBAN ÉL, HÁROM GYEREKE ÉS ÖT UNOKÁJA VAN.
2018. JANUÁR 19-ÉN A MINISZTERELNÖK ÖRÖKÖS SZENÁTORRÁ NEVEZTE KI.
TULLIO FOÀ NÁPOLYBAN ÉL. ANYJA 103 ÉVET ÉLT.
RENDSZERESEN MEGLÁTOGATJA A TESTVÉREIT,
BÁR MÁR NEM FOCIZNAK KAHNÉKKAL.
GUIDO CAVA PISÁBAN ÉL. KÖNYVKERESKEDŐ VOLT,
ÉS A SZÜLŐVÁROSA ZSIDÓ KÖZÖSSÉGÉNEK ELNÖKE.
LIA LEVI NEM ÉNEKES LETT, HANEM ÍRÓ ÉS ÚJSÁGÍRÓ.
2018-BAN STREGA RAGAZZI-DÍJAT NYERT.
„AZOKNAK A GYERMEKEKNEK, AKIK A GYŰLÖLET MIATT NEM NŐHETTEK FEL.”
A feliratot fordította: Farkas Szabolcs