Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ȘCOALA ELEMENTARĂ ITALICO SANDRO MUSSOLINI
Pe mâine, fetelor!
MILANO, MAI 1938
Nu fugiți, mă faceți de râs!
Liliana, scuze. Vino!
Vreau să-ți aranjez funda.
- Așa! - Mulțumesc.
Doamnă Cesarina, dv. aveți copii?
Nu, nu am.
Nu sunt căsătorită. Din fericire, vă am pe voi.
Și vă iubesc ca și cum ați fi fiicele mele.
Dar celelalte au mamă.
Așa e.
Asta înseamnă că pe tine te iubesc mai mult decât pe celelalte.
- Liliana! - Tată!
- Bună ziua, dr. Segre! - Bună ziua!
Ai fost cuminte azi?
Foarte cuminte, ca întotdeauna.
Mergem?
- La revedere! - La revedere!
- La revedere, dnă Cesarina! - Pa, Liliana! Pe mâine!
La Milano, Liliana, aștepta toată dimineața acel moment la școală.
Clipa în care avea să vină tatăl ei și s-o ia de mână.
Înainte de legile rasiale, eram o copilă,
într-o familie mică.
Mic-burgheză, laică.
Era o familie de evrei,
dar care nu urma ritualurile
și fără prieteni de un anumit fel.
Eu nici nu știam că sunt evreică.
NAPOLI, IUNIE 1938
Băieți, e gata într-o jumătate de oră!
Bine, mamă.
Așadar, să facem echipele.
Noi suntem cinci, dar frații Kahn sunt patru.
- Joci tu în echipa lor și gata! - Bine.
La Napoli, Tullio iubea străzile de pe colina Vomero,
marea și meciurile de fotbal cu frații Kahn,
cu care avea să împartă mult mai mult decât pasiunea pentru minge.
Eram o familie burgheză,
compusă din mamă, tată și cinci frați.
Eu eram cel mai mic.
Eram o familie liniștită, dacă vreți.
PISA, IULIE 1938
La Pisa, Guido avea un vis.
Să devină ca tatăl său, bun și curajos.
Alături de el, avea să descopere
că un copil poate fi mai curajos decât un adult.
Vino, Augusto! De ce nu vii să muncești și tu?
- De ce mai stai la Căile Ferate? - E o slujbă sigură.
E frumos ce faci tu, dar să vedem cum merge.
Ție îți plac trenurile, Guido, nu-i așa?
Unchiule, scrisul e de aur, nu-i așa?
Când va fi așa, poate voi veni să lucrez aici.
- Frumos! - Bună treabă, unchiule!
Mai toate magazinele erau deținute de evrei.
Inclusiv ale unchilor mei sau ale familiei, să zicem.
Magazinul era al bunicii mele. Al familiei.
ROMA, SEPTEMBRIE 1938
La Roma, Lia adora să citească și să inventeze povești pentru copii.
Și cânta foarte bine.
Lia, nu-ți faci temele?
Ba da, le fac acum.
Gata, ți-l închid!
Nu, stai! Să se termine cântecul.
Nu, nu.
Tata o să vină curând. Fă-ți temele repede!
Bine, atunci chiar le termin.
Cel puțin așa cred.
Ce tupeu!
Ce să-i faci, doamnă? Lia cântă mai frumos decât radioul.
Făceam parte dintr-o familie burgheză,
destul de înstărită,
cu valori tipic evreiești.
Dar nu eram practicanți, doar respectam tradițiile,
fiind o familie destul de educată.
Eu am simțit neliniștea chiar și înainte de legile rasiale.
Ebraismul mondial a fost,
timp de 16 ani și în ciuda politicilor noastre,
un inamic ireconciliabil al fascismului.
E nevoie de o clară
și drastică
conștiință rasială,
nu doar pentru a rezolva divergențele,
ci și pentru a stabili superioritatea!
Pe 5 septembrie 1938, pe domeniul San Rossore, la Pisa,
regele Victor Emanuel decreta legile
care le interziceau evreilor să aibă majoritatea profesiilor
și, mai ales, le interziceau copiilor evrei să meargă la școală.
Așa începea o adevărată persecuție
a unui număr de 50 000 de italieni, doar pentru vina de a fi evrei.
E o rușine! O rușine! Nu e posibil!
Nu înțeleg ce l-a apucat pe Mussolini.
Unde te duci? Amedeo, tu nu zici nimic?
Ce vrei să spun? Mussolini nu era așa înainte.
Mussolini e Mussolini!
Ce-i în capul tău? E aliatul lui Hitler. Ce credeai?
Nu i-au cerut nemții să facă ce face.
E inițiativa lui, ideea lui!
- Lasă-mă în pace! - Așa, pleacă, du-te!
Roberto, nu te certa cu fratele tău!
Ce vină are el?
E prea comod așa. Ce-i spunem noi Lilianei acum?
Ce s-a întâmplat?
Ce e? Ce-am făcut?
Nimic. Tu n-ai făcut nimic.
Poate ar fi mai bine să vorbiți acolo.
Ca să înțelegem impactul teribil al legilor rasiale
asupra acelor copii din '38,
trebuie să înțelegem și trădarea pe care au suferit-o.
Erau italieni,
profund ancorați în cultura epocii.
Băieți care se simțeau sută la sută fasciști.
Pe scurt, cultura ebraică era marginală pentru ei,
dar introducerea legilor rasiale
i-a făcut să se trezească dintr-odată evrei.
Se simțeau evrei pentru că erau forțați de alții.
Arhivele Centrale ale Statului, de la Roma,
sunt pline de note și texte ale lui Mussolini
referitoare la legile antievreiești.
Se vede că s-a dedicat legilor, că le-a studiat
și că legile, date pe vremea când el era dictator,
sunt rodul unei munci și al unei gândiri
serioase și aprofundate, din punctul lui de vedere, evident.
Din octombrie 1938,
Tullio Foà, Lia Levi, Guido Cava și Liliana Segre
nu au mai fost copii ca toți ceilalți.
- Te-au exmatriculat. - Exmatriculat?
Nu mai ai voie la școală.
- Dar ce-am făcut? - Tu n-ai făcut nimic.
Este…
Guvernul a dat niște legi noi,
care le interzic copiilor evrei să meargă la școală cu alți copii.
Dar ce treabă am eu?
Noi suntem evrei, Liliana.
Da, dar ce înseamnă asta?
Eu sunt italiană. Au exmatriculat copii italieni?
Nu și pe italienii catolici, pe care ei îi numesc „arieni”.
Exmatricularea din școala elementară,
unde eu făcusem primele două clase,
era o veste foarte gravă,
o veste aproape insuportabilă.
Pentru că și un copil știe
că ești exmatriculat din școală doar dacă ai făcut ceva grav.
Eu am început să întreb:
„De ce? De ce? De ce?”
N-am găsit niciodată răspunsul
și nu-l știu nici acum.
Nu are noimă.
Suntem mai puțin importanți?
Pentru ei, da.
Dar nu e așa. Nu e deloc așa.
Eu te prețuiesc la fel ca pe ceilalți copii, chiar mai mult.
Ce facem acum?
O să mă duc să caut o școală care primește și copii evrei.
Dar n-o s-o mai vezi pe doamna Cesarina.
Cum să facem să-i spunem?
Ține așa de mult la mine!
PROFESORII ȘI ELEVII EVREI EXCLUȘI DIN ȘCOLI
DIN 16 OCTOMBRIE
TATĂL ȘI MAMA NU APARȚIN RASEI EVREIEȘTI
Legile rasiale ne-au luat pe toți prin surprindere.
După niște discuții în șoaptă pe care le-am auzit în casă,
mama m-a luat deoparte, să-mi vorbească.
Mi-a spus doar că n-o să mai merg la școala publică.
Atunci au început necazurile mele, fără să-mi dau seama.
„De mâine, voi doi nu vă mai duceți la școală.”
Eu aveam opt ani. Fratele meu avea 11 ani.
„De ce, tată?”, am întrebat eu.
„Am învățat mult și avem note bune. De ce nu mai mergem la școală?”
„Pentru că n-o să mai mergeți și gata!”
Copiii nu au de îndurat doar această nouă realitate.
Ei își văd familiile cuprinse de haos și disperare.
E foarte frumos. Nu, Guido?
Ce e, Augusto?
Augusto!
- Nu știu cum să-ți spun, Cinzia. - Vino, Guido!
Stai cu cea mică!
Uite, cu surioara ta.
Augusto, ce ai?
Mi-am pierdut slujba.
M-au concediat azi-dimineață. Legile.
Dar Căile Ferate nu pot face asta.
Pe evrei îi pot concedia. Chiar trebuie.
Guido nu va mai putea merge la școală.
Șeful de birou l-a chemat pe tata și i-a spus:
„Cava, mă bucur că ai devenit tată.
Trebuie să-ți dau…
Vestea bună e că ți s-a născut a treia fiică.
Dar mai am o veste.”
A deschis sertarul și i-a dat scrisoarea de concediere.
Tata știa de legile rasiale și se aștepta.
Și l-au concediat.
- Dar de ce pe noi? - De ce? Fiindcă suntem evrei.
Doar evrei.
- Ce se întâmplă, tată? - Nu știu, Guido.
Nu știu.
Mai ales pentru copiii foarte mici,
lumea începe cu conștiința pe care o au de la părinți,
cu siguranța pe care le-o insuflă părinții.
De aceea, faptul că își vedeau, fără să știe ce se întâmplă,
părinții slăbiți, plângând,
incapabili să-și liniștească copiii,
a fost primul semn de nesiguranță
și de ieșire din lumea copilăriei.
Cunoaștem în linii mari legile rasiale
care au distrus viața evreilor
și care i-au făcut nu cetățeni de mâna a doua, ci „noncetățeni”.
Dar micile neplăceri, chiar și cele de neînțeles,
îi afectau zilnic.
Nici nu mă gândesc să mă duc!
Au mai spus-o, dar nu s-a întâmplat.
A fost bine până acum pentru că era erou de război cumnatul meu.
Asta ne-a protejat.
Dar nu mai e de ajuns. Nu te mai putem ține angajată.
Dar de ce?
Pentru că ești ariană.
Ariană?
Eu sunt ariană? Cum adică? Eu sunt din Tivoli.
Pentru stat, ești ariană.
Și evreii nu mai pot angaja arieni.
În timp, servitoarea ajungea să facă parte din familie.
Pentru noi, era ca și cum am fi pierdut un stâlp al casei,
un personaj de-al casei.
De aceea, a fost ceva aproape incomensurabil,
imposibil.
Ce-o să facă Lia fără mine?
Ar putea exista o soluție, dacă ești de acord.
- Dna Colatei. - Vecina?
Am vorbit cu ea. Pare dispusă să te angajeze fictiv.
- Ce înseamnă „fictiv”? - Vei continua să lucrezi aici.
Dar vei merge să dormi la familia Colatei.
- Adică o să lucrez la ei? - Nu! Poate o să faci una, alta.
O să le dai o mână de ajutor, dar numai din politețe.
O să rămâi la noi, nu-i așa?
Mi se pare un pic ciudat.
Dar, dacă ziceți dv., eu n-am nimic împotrivă.
Ura!
Ne-am înțeles ca noi s-o plătim
și ea să stea la acea familie și să ne ajute din când în când.
Dar, cum se întâmplă în viață, a fost asimilată
și s-a identificat cu cealaltă familie.
Iar noi îi duceam lipsa și eram foarte invidioși,
pentru că ea se ocupa de copiii vecinilor.
Bună ziua!
Au avut loc scene sfâșietoare
în viața de zi cu zi.
Dar micile drame afectează mult viața oamenilor.
Copiii nu înțelegeau motivele
pentru care, brusc, toată lumea le întorcea spatele lor și părinților lor.
Ca pentru toți copiii orfani de mamă,
profesoara ocupa un loc aparte
în inima mea de copil, așa cum simțeam eu atunci.
Era o figură feminină
în care eu investisem afecțiune și speranță.
Liliana are mare încredere în dv.
Dar e neliniștită.
Imaginați-vă că își face mai multe griji pentru dv. decât pentru ea.
Pentru mine?
Nu știam cum să vă spun, ca să nu vă supăr.
Desigur.
E o copilă foarte sensibilă.
Dar veți vedea că va înțelege.
Da, așa sper și eu.
Sunteți profesoara ei și…
dat fiind că trebuie să se întâmple asta,
poate o ajutați să-i fie mai ușor.
Eu? Cum aș putea? Ce treabă am eu?
Nu hotărăsc eu dacă Liliana se poate întoarce la școală.
- N-am făcut eu legile astea. - Desigur, știu asta.
Dar poate o ajutați să înțeleagă, să o sprijiniți la început.
Dr. Segre, încercați să mă înțelegeți.
A devenit foarte periculos să te amesteci în treburile astea.
Sunt funcționar public.
Trebuie să mă gândesc și la mine.
Și la toate celelalte fete.
Nu sunt vizați doar evreii.
Vă rog să mă scuzați, trebuie să plec.
- La revedere! - La revedere!
Îmi amintesc că am fost foarte dezamăgită,
pentru că eu mă așteptam să mă ia în brațe și să mă sărute,
să o doară că nu mă mai are la școala dumneaei, dar a zis:
„N-am făcut eu legile rasiale. Ce treabă am eu?”
Nici măcar nu mi-a transmis salutări.
Acela a fost un moment foarte urât.
Cred că eram 25 de fete pe atunci.
Și doar două au continuat să-mi fie prietene,
să mă invite la micile lor petreceri
și să vină la mine acasă, să ne jucăm.
Celelalte n-au observat că eu nu mai veneam la școală.
Școala e doar primul pas.
Regimul vrea să-i elimine pe evrei cu totul din viața publică
și din toate instituțiile,
chiar cu riscul de a plăti un preț scump.
A dat afară profesori,
profesioniști și intelectuali de mare calibru ai țării noastre.
Cum ar fi savanții Emilio Segré,
Bruno Pontecorvo și doi laureați ai Premiului Nobel,
fizicianul Enrico Fermi, căsătorit cu o evreică,
și economistul Franco Modigliani.
Societatea italiană nu protestează public.
Regele nu protestează,
nu protestează nici cealaltă mare putere
sau contraputere, Sfântul Scaun.
Legile din 1938 sunt primite fie cu aprobare unanimă,
fie cu forme de tăcere complice.
Guvernul, care emisese legile pe 5 septembrie '38,
le-a modificat.
Dacă se putea organiza, la școala elementară,
o clasă de zece băieți și fete, din clasele I-V,
aveau voie să meargă la școala publică.
Scuzați-mă, dar eu…
Totò, fii bun și vino aici!
Du-te și ia-mi o cafea, dar nu de aici, de jos!
- Cea din piață e mai bună. - Bine.
Dnă Foà, avem o problemă.
Legea permite formarea unei clase speciale pentru evrei,
dacă există cel puțin zece copii de șase ani.
Aici, la școala Vanvitelli, avem doar nouă.
Știu, copiii mei învață aici.
- Remo și Mario. - Da, știu.
Pe mine mă interesează celălalt. De aceea v-am chemat.
Cum îl cheamă?
- Tullio. - Tullio.
- Și câți ani are Tullio? - Cinci.
Sunteți sigură că are cinci ani?
Nu.
Are… șase.
Foarte bine.
Îl unim cu ceilalți nouă și formăm clasa.
Dacă ar fi avut cinci ani, n-am fi putut face asta.
Dar, dacă e așa…
Mulțumesc, domnule. Mulțumesc.
- Ai auzit? - Merg la școală cu un an mai devreme?
- Și trebuie să și mulțumesc? - Tullio…
- Mulțumesc. - Cu plăcere.
- La revedere! - La revedere!
La revedere, micuțule!
- La revedere! - La revedere!
Mulțumesc.
Toate bune și frumoase, eram încântat
că merg la școală cu fratele meu mai mare și cu prietenii
pe care îi cunoscusem la sinagogă, lăcașul nostru de cult.
Aveam și uniformă, șorț negru,
guler alb, apretat, și cravată roșie.
Dar, după câteva zile, am observat ceva ciudat.
Unu…
Doi!
Școala Vanvitelli avea o poartă foarte mare
și o poartă laterală foarte mică.
Toți copiii intrau pe poarta principală.
Doar noi zece intram pe poarta asta secundară,
cu un sfert de oră înaintea celorlalți,
și ieșeam pe aceeași portiță, la un sfert de oră după ceilalți.
Atunci mi-a fost clar că noi suntem cei anormali.
Ce fac ăștia?
Sunt evrei. Nu pot face sport cu noi, copiii normali.
Noi nu puteam avea contact cu ceilalți copii.
Toți spuneau: „Uite-i pe evrei!”
Dar nici ei nu știau ce înseamnă asta.
Toate micile neplăceri, chiar absurde,
ne loveau în viața de zi cu zi.
De exemplu, faptul că evreii nu aveau voie să aibă radio.
Chiar și pe atunci îmi spuneam:
„Dar nu e un emițător radio.”
Dacă era așa,
puteai să transmiți informații inamicului, dar doar să asculți…
M-a afectat mult. Ca și cum le-ai lua copiilor de azi televizorul.
Și situația s-a înrăutățit repede.
O serie de circulare au înăsprit și mai mult legile rasiale.
Era o avalanșă de discriminări și interdicții de toate felurile.
Nu conta că majoritatea acestor constrângeri erau total absurde.
Nu conta ce se interzicea.
Scopul era ca evreilor să le fie imposibil să trăiască.
Prin asta, regimul obținea două rezultate în același timp.
Primul era, pur și simplu, persecutarea evreilor.
Celălalt era să-i determine să plece.
Tata era director adjunct de bancă.
I s-a spus că nu mai lucrează la bancă.
Fusese concediat.
Tata a întrebat care e motivul și au invocat faptul că era evreu.
Iar tata a emigrat în Africa, la Asmara, mai exact,
unde se presupunea că italienii își găsesc de lucru.
Și pentru că legile rasiale nu erau așa de stricte
cum deveniseră în Italia.
JIDANI
- Când s-a întâmplat? - Azi-noapte.
Lașii…
Bine că n-a fost el înăuntru.
Da. Acum trebuie să zicem mersi că s-a întâmplat așa.
Franco, ascultă!
Mai e valabilă oferta pe care mi-ai făcut-o?
Ești sigur? Acum e mai periculos.
- Nu știm cum se va termina. - M-au concediat. Și știi ce?
O să-mi găsesc altă slujbă și nu-mi pasă că e periculoasă.
Tu ești de acord?
Sigur, Augusto. Grozav!
Vino, să trecem la treabă!
Nici nu știu de ce, așa mi-a venit
să iau un ciob de geam.
Nu știu de ce, am făcut-o instinctiv.
Și l-am băgat în buzunar.
L-am păstrat până după război. Din păcate, l-am pierdut.
Am trecut prin canonade și bombardamente,
dar l-am păstrat, îmi amintesc că îl aveam după război.
Popor italian,
pune mâna pe arme!
Și demonstrează…
ROMA, 10 IUNIE 1940
…tenacitatea ta!
Curajul tău!
Valoarea ta!
Acasă, o vedeam pe mama îngrijorată.
Bunicii, unchii, mătușile și frații mai mari, la fel.
Când mergeam acasă, observam că mai lipsește ori un tablou,
ori o masă, ori un covor.
Pentru a-și hrăni cei patru copii,
mama vindea tot ce putea vinde.
Practic, ajunseserăm săraci.
Dar nu e o rușine să ajungi sărac.
Sărăcia e o stare.
Așa că mama a luat o decizie cu acordul nostru.
Să închirieze o cameră.
A închiriat-o unui domn foarte înalt, pe care mi-l amintesc foarte bine.
A venit acel domn
și ne-am dat seama că asculta Radio Londra,
un post de radio foarte important,
cu un crainic italian care transmitea mesaje ciudate în Italia.
Felice nu e fericit.
Pentru oamenii obișnuiți, nu însemnau nimic.
Vaca nu dă lapte.
Dar pentru partizanii care se organizau împotriva nemților,
însemnau mult.
Însemna că probabil vor fi parașutate medicamente,
arme sau bani.
Dar, când mama și-a dat seama că acel domn asculta Radio Londra,
i-a spus că nu mai poate sta la noi.
„Am patru copii mici și suntem în vizor.
Fiți bun și plecați.”
Domnul a plecat. Se numea Pietro Calamandrei.
A fost unul dintre autorii Constituției.
Cine a rupt sigiliul?
Poate ascultați Radio Londra, știu și eu?
Atunci, ați încurcat-o.
Știți?
Îmi pare rău, cred că a lovit-o femeia de serviciu, când a făcut curat.
Cred că e ușor de reparat.
Crede că se poate repara.
Aruncați un ochi în celelalte camere!
Te rog, camarade, controlează-ne actele!
- Suntem oameni decenți. - Actele?
Știu cine sunteți.
Vă rog, controlați totuși!
E bine.
Să mergem!
Hai, repede!
- Plecăm, pur și simplu? - Da.
Luați alea și să mergem!
Ca să nu mai fiți tentați.
Corect?
Mulțumiți-mi!
Mulțumim.
Nu s-a întâmplat nimic.
Nu-i nimic. A trecut, copila mea.
Exista și o formă de violență
care consta în aplicarea birocratică a acestor legi,
descoperită recent de Comisia Anselmi.
Scrie în rapoartele de confiscare.
Imaginați-vă că poliția intra în casele evreilor
și confisca perii, olițe de noapte și instrumente de uz zilnic.
În privința proprietății, au existat două faze.
În primă fază, între 1938 și 1943,
au fost netezite vârfurile.
S-a stabilit un plafon destul de jos,
pentru bunurile imobile pe care le putea deține un evreu.
Ce depășea acest plafon trebuia să cedeze
și era supus exproprierii, în schimbul unor certificate
evaluate destul de mult sub valoarea pieței epocii.
Era mană cerească pentru stat să cumpere și să vândă casele evreilor.
După 8 septembrie 1943,
se trece la confiscarea generalizată
a tuturor bunurilor deținute de evrei.
Foarte puțini au înțeles că trebuie să fugă.
Și nu era de ajuns să înțelegi, trebuia să ai cunoștințe,
să faci rost de vize, de documente de expatriere.
Majoritatea țărilor își închiseseră granițele pentru evrei.
Mulți nu au avut posibilitatea de a pleca.
S-a întâmplat ca unii să se încreadă în vecini,
mai degrabă decât în străini.
Uneori, te trăda vecinul,
în timp ce străinul te punea la adăpost.
Ce se întâmplă, mamă?
Dnă Foà!
Salvatore Pace, Siguranța Publică. Să continuăm drumul, vă rog.
Să ne prefacem că purtăm o discuție agreabilă. Zâmbiți!
Ni s-a semnalat ceva.
Fiind polițist, sunt obligat să verific.
- Ce vi s-a semnalat? - Vă caută. Înțelegeți?
În situația dv., sunteți ușor de găsit.
Asta e o problemă. E periculos pentru dv. și pentru familie.
Și ce vreți de la mine?
Există cineva,
un prieten care nu e din rasa dv.,
dispus să preia casa dv. pe numele lui?
Facturile, apa, curentul…
Nu știu, să mă gândesc. De ce?
Gândiți-vă repede!
Astfel, veți dispărea, în sfârșit.
Poate că pentru noi veți deveni fantome.
Nu ne cunoaștem.
Mulțumesc. Să mergem!
Suntem recunoscători comisarului Salvatore Pace,
pentru că ne-a ajutat.
Noi nu știam cine era și nici el nu ne cunoștea.
A fost un exemplu remarcabil de altruism.
Ca și cel al lui Marcello Magri, un prieten de familie,
care a trecut actele casei pe numele lui, punându-se în pericol
de a fi pedepsit de partid.
După intrarea Statelor Unite în război, lucrurile încep să se schimbe.
Pe 10 iulie 1943, Aliații debarcă în Sicilia.
La scurt timp, pe 25 iulie, Mussolini e destituit și arestat.
Pe 8 septembrie, generalul Badoglio proclamă armistițiul.
Mulți italieni cred că războiul s-a sfârșit,
dar nu e așa.
Haosul cuprinde Italia.
Regele și guvernul fug de la Roma la Brindisi,
lăsând armata italiană în degringoladă.
Sute de mii de soldați sunt capturați de germani
și deportați în nordul Europei.
Țara e scindată în două.
Sudul e controlat de Aliați,
în timp ce nordul și centrul sunt ocupate de trupele nazisto-fasciste.
Când Livorno a fost bombardat de pe mare,
au fost puțin îngrijorați și locuitorii din Pisa.
Ce avem aici?
- Unde e evreul capitalist? - Locuiește în casa aia.
Spargeți ușa!
Ajutor!
Ajutor! Lăsați-mă!
Ajutor!
Lăsați-mă! Ajutor!
Mișcă! Ridică-te, jidan împuțit!
Hai, sus! N-am timp de pierdut!
Unde e aurul?
Guido, fugi de la fereastră!
Trebuie să plecăm.
Uite cum facem…
Ia-o pe Flora și du-te la mătușa ta!
Eu și Guido putem merge la fratele meu, în Calci, bine?
Mussolini, eliberat de naziști, se întoarce la putere
și e pus în fruntea Republicii de la Salò,
care cuprindea Lazio, inclusiv Roma, și zona de centru-nord.
În timp ce Aliații îl sprijină pe regele Victor Emanuel III
al regatului Italiei, care cuprindea tot sudul,
Mussolini alege să adere cu totul la nebunia hitleristă.
Cei de etnie evreiască
sunt declarați oficial străini și inamici.
Evreii, absolut toți, trebuie arestați
și deportați în lagărele de concentrare din Germania și Polonia.
Libertatea și pacea păreau aproape.
Dar, pentru evreii italieni, începea cel mai groaznic coșmar.
Carta de la Verona e un document aprobat la mijlocul lunii noiembrie 1943.
Conține o serie de obiective de natură socială
și îi declară
pe membrii etniei evreiești străini.
În perioada acestui război, aparțineau unei națiuni inamice.
În acel moment, evreilor italieni li s-a retras cetățenia.
Respiră!
Ieșiți puțin cu mine?
Copilul are pneumonie.
Trebuie internat urgent.
Asta nu se poate.
- Nu se poate. - De ce?
Pentru că suntem evrei.
De aceea ne ascundem aici.
Tata i-a zis: „Doctore, suntem o familie de evrei.
Nu putem să mergem la spital, fiindcă ne pot lua nemții.”
Am înțeles.
Ăsta e fascist.
Și dacă ne denunță?
A pornit motorul și a plecat.
A plecat.
După nicio oră…
Era doctorul.
Încă are febră mare.
Poftim…
O tabletă la șase ore.
La șase ore, rețineți!
Mâine să-mi spuneți cum se simte.
- Mulțumim. - Mulțumim, doctore.
Pe vremea aceea, nu exista penicilină, doar astfel de medicamente.
Timp de o săptămână, a venit de două ori pe zi.
Dimineața și seara.
În familii, există frați, surori,
uneori chiar și gemeni,
a căror soartă era pecetluită.
Totul va fi bine, Guido.
Între cei doi frați Segre, Amedeo și Alberto, era diferență de un an.
Erau doi frați foarte diferiți.
Unul era un învingător.
Unchiul meu.
Celălalt, un învins. Tatăl meu.
Când a venit momentul să fugim,
cel mai dificil pentru toată lumea,
unchiul meu, căsătorit între timp cu o catolică,
a fugit în munți cu soția.
Dar l-a lăsat pe tatăl meu cu cei doi părinți.
Bunicul era grav bolnav de Parkinson.
Iar bunica o luase puțin razna,
în urma atâtor spaime și șocuri.
Tatăl meu, un fiu și un tată extraordinar,
era în fața unei dileme înspăimântătoare.
Ar fi vrut să mă pună la adăpost,
dar cum să-și lase părinții singuri?
Forțele nazisto-fasciste pun în practică planul de deportare
și aleg orașul de unde se va pleca.
Trebuia ca deportații să plece din Napoli.
Nemții organizaseră totul foarte bine.
Comandantul Scholl,
comandantul regiunii Campania, aflat la Napoli,
organizase totul meticulos.
Alesese chiar și muzica potrivită să-i acompanieze pe evrei,
pentru a ușura marșul evreilor.
Era Lacrimosa, din Recvemul în re minor al lui Mozart.
Dar colonelul Scholl i-a subestimat pe napolitani.
În patru zile, napolitanii au reușit să-i zdrobească pe nemți.
Din fața partizanilor, băieți și fete,
nemții au fugit după patru zile.
Napoli e singurul oraș din lume
care s-a eliberat singur, fără ajutorul niciunei armate.
Pe 9 octombrie, la Trieste, pe 16 octombrie 1943, la Roma,
mii de evrei au fost arestați
și, după câteva verificări, au fost încărcați în vagoane pentru vite
și trimiși în lagărele din Europa Centrală.
În capitală, printre cei 1259 de arestați, se numără 207 copii.
Dar numai 15 bărbați și o femeie s-au mai întors de la Auschwitz.
La Roma, mulți reușesc să se salveze,
ascunzându-se în mănăstirile care au avut curajul să le deschidă porțile.
Iată actele unei fete care a învățat aici
și nu s-a întors, din cauza războiului.
Acum sunt ale tale. Scrie Maria Cristina Cataldi.
De acum, acesta va fi numele tău.
Vei răspunde doar dacă ești strigată așa.
Lia nu mai există. Pentru moment, trebuie s-o uiți.
Mi-au dat numele unei fete de 11 ani,
Maria Cristina Cataldi.
E prea de tot pentru o evreică să o cheme Maria Cristina.
Numele de familie nu contează.
Știu că, pentru mulți copii evrei,
pierderea propriului nume a fost o tragedie.
Eu n-am văzut-o ca pe o tragedie.
Mi-am imaginat că devin o altă persoană, ca într-o piesă.
Înainte de masă, fetele fac mereu semnul crucii.
Maria Cristina, trebuie să-l faci și tu. Altfel, celelalte vor înțelege.
- Știi să-ți faci cruce? - Da.
Da, cam așa ceva.
Doar că l-ai făcut invers.
Catolicii îl fac așa, de la stânga la dreapta.
Tu l-ai făcut ca ortodocșii, de la dreapta la stânga.
Bravo, așa!
Fiamma!
Vino aici, te rog!
- Da, maică. - Ea e Maria Cristina.
De azi, va sta în cameră cu voi.
Însoțește-o, ca să-și aranjeze lucrurile.
Du-te!
Eu sunt Fiamma. Îți place aici?
Nu știu, poate.
O să fie bine, vei vedea.
Dacă vrei, poți să dormi cu mine și cu sora mea, Fioretta.
- Bună! - Bună!
Chiar și în mănăstire eram în pericol,
pentru că nemții au venit de două, trei ori.
O dată…
așa cum am aflat acum un an, de la o maică ce încă trăiește,
căutau evrei.
Dar s-au mulțumit să caute la primele două niveluri.
Printr-un miracol,
tocmai când urmau să urce la etajul al doilea,
unde erau ascunși evreii, au plecat.
Pentru cei din nord,
unde trupele nazisto-fasciste sunt stăpâne absolute,
unica speranță e să rămână ascunși sau să fugă în Elveția.
Tatăl meu a găsit un sistem
care părea atunci o cale de a-i salva pe bunici.
Un permis de la poliția din Como.
Ținând cont de vârsta și de starea de sănătate
a celor doi bătrâni, poliția din Como le acorda acest permis
care menționa că nu puteau face rău Reichului.
Atunci am încercat să fugim în Elveția.
Am ajuns în Elveția?
Încă nu.
De aici încolo, e mai periculos.
E plin de patrule.
- Și? - Vă mai costă o mie de lire.
Cum așa încă o mie? V-am dat deja o mie.
Atunci, găsiți singuri Elveția!
Nu, așteptați!
Asta e de aur. Valorează mai mult de o mie de lire.
Eram…
doi mic-burghezi care înfruntau muntele.
Eram neputincioși și grotești.
Tatăl meu a spus la început: „N-o să reușim!”
Iar eu ziceam: „Ba da, e musai să reușim! Să mergem!”
Și mă simțeam un fel de eroină
prin munții de lângă Varese.
În spatele contrabandiștilor care ziceau:
„Repede, că trece patrula și trage în noi!”
După creasta aia e Elveția.
Voi nu veniți?
Voi trebuie să mergeți în Elveția, nu eu.
- Valiza. - Iat-o!
Va ajunge înaintea voastră, veți vedea.
Am ajuns în Elveția și eram fericiți.
Eu am zis: „Ai văzut, tată? Am reușit!” Ne-am îmbrățișat fericiți.
Dar n-a fost așa.
Stați! Mâinile sus!
Cine sunteți?
Evrei. Evrei italieni.
Actele!
Slavă Domnului că ați sosit!
Viața noastră e în pericol. Știți asta, nu?
Ce știu e că ați putea fi un dezertor.
Era un om groaznic.
Ne privea cu dispreț, zicea că suntem mincinoși
și că nu e adevărat că evreii sunt persecutați în Italia.
Că tatăl meu, la 43 de ani, voia să fugă de încorporare,
uitând că, în conformitate cu legile rasiale fasciste,
evreii nu puteau face armata.
Dacă ne duceți la un superior, îi putem explica.
Nu vă duc nicăieri! Întoarceți-vă de unde ați venit!
Vă rog, nu știți ce înseamnă asta pentru noi.
Nu înțelegeți! Dacă ne întoarcem, ne vor ucide!
Vă rog! Vă implor!
M-am aruncat la pământ, am implorat…
Ne-a trimis înapoi, amenințându-ne cu arma.
Când am fost arestați acolo, la frontieră…
încă nu înțelesesem, în acel moment,
de ce eram acolo, cu tata,
și ce avea să se întâmple după aceea, nu-mi puteam imagina.
Eram naivă pe-atunci,
chiar dacă realitatea mă maturizase prea devreme.
Dar când am intrat prima dată…
în închisoarea pentru femei din Varese,
amprentele digitale, fotografia…
De ce?
De ce? De ce? De ce?
Urla în mine această întrebare obsesivă adresată neantului:
de ce eram eu acolo?
Apoi m-au dus la închisoarea din Como.
A urmat marea închisoare San Vittore din Milano.
Mă născusem la Milano și făcusem mereu ocolul închisorii pe bicicletă,
dar nu m-am gândit niciodată că îi voi vedea interiorul.
Văzusem închisoarea doar de afară.
După 40 de zile
de închisoare în celula 202 din aripa 5,
unde eram cu tatăl meu…
După ce suportasem durerea
de a-l vedea luat de două, trei ori pe săptămână,
pentru interogatoriile groaznice ale Gestapoului…
Ei bine, am îmbătrânit.
Când el se întorcea și ne îmbrățișam…
eram mama lui.
Eram sora lui.
Era el copilul care trebuia alinat.
Apoi, într-o zi,
a intrat un oficial german în clădire
și ne-a spus că vom pleca a doua zi, spre o destinație necunoscută.
Cum să te uiți în vagon? Cum să te simți?
Cum să…
Cum să accepți?
Ce să te întrebi?
De ce? Cine a făcut asta?
Cine a organizat asta?
Sunt oameni ca noi, nu nebuni.
La început, toți plângeau în vagon.
Acele lacrimi pe care nu le ștergea nimeni,
teroarea de a fi închiși acolo…
Apoi nu a mai plâns nimeni.
A urmat rugăciunea.
Rugăciunea celor adunați în mijlocul vagonului
să-i mulțumească lui Dumnezeu.
Noi îi priveam cu invidie.
Ei Îl lăudau pe Dumnezeu chiar și în acea situație.
Unde era Dumnezeu?
Nu știu.
Era paștele evreiesc.
Familiile a două fete evreice din grup
au decis că, pentru o zi, de paștele evreiesc,
se puteau întoarce acasă.
Doar o zi.
Au spus: „Nemții nu știu tot.”
Aceste vorbe m-au marcat și i-am spus mamei:
„Așa e. De ce nu mergem și noi o zi?”
Mama a zis: „Nici să nu te gândești!”
Nemții știau tot.
I-au informat vecinii
și fetele au fost luate, împreună cu familiile lor.
Iar noi le așteptam.
Așteptam să se întoarcă în dimineața următoare.
Da. Spuneți!
Dumnezeule!
Când s-a întâmplat?
Și fetele?
Mulțumesc.
Aveți vești?
Turnători.
I-au ridicat pe toți.
Și pe Fiamma și Fioretta?
Da, și pe fete.
Călugărița a trebuit să ne spună.
A urmat un plâns groaznic.
O dramă care ne-a lovit în moalele capului.
În ianuarie 1944, cel mai rău an al războiului,
americanii debarcă la Anzio, la 60 de kilometri de Roma.
Dar le va lua șase luni să elibereze capitala.
În teritoriile aflate deja sub controlul Aliaților,
pe 20 ianuarie, începe abrogarea legilor rasiale.
Dar avea să fie un proces lung și anevoios.
- Fascistule! - Crăpi!
- Stați! Ce faceți? Stați! - Cine ești tu?
La o parte! E un fascist, o să facem dreptate.
Eu sunt evreu. Acest om mi-a salvat fiul.
- Dacă-l omorâți, unde e dreptatea? - Aici.
Dacă nu te dai la o parte, o să fie în pericol și viața ta.
Nu, e adevărat! Deși suntem evrei, el mi-a salvat viața.
Și ce dacă? Tot fascist rămâne!
Și tu? Vrei să fii ca el?
Era fascist ca 90% din italieni.
70% erau antifasciști.
20% erau un pic fasciști.
Iar 10% erau proști, dubioși, escroci
și făceau ce făceau.
Între timp, în ciuda înaintării Aliaților,
7172 de evrei italieni, printre care aproape o mie de copii,
sunt deportați în Germania și Polonia, majoritatea la Auschwitz.
Doar câteva sute aveau să supraviețuiască.
În loc să aloce resurse militare pentru încetinirea înaintării inamicului,
naziștii și aliații lor accelerează implementarea
soluției finale împotriva evreilor.
Am ajuns la Auschwitz.
Fluierături, lătrături, urlete în germană…
Ne-am năpustit jos din vagoane, cu picioarele anchilozate.
Cei care nu puteau coborî erau aruncați din vagon.
Iar acolo, pe Judenrampe…
gara improvizată, amenajată de ani de zile,
ajungeai într-o lume care nu era lume.
Ajungeai într-un coșmar.
Făceai parte dintr-un plan diabolic
pentru care nu erai pregătit și te întrebai „de ce”.
Așa că am lăsat pentru totdeauna mâna tatei.
Sper că și el se aștepta să ne revedem în seara aceea.
Dar…
Nu ne-am mai văzut niciodată.
Dar nu știam atunci.
Sper că nici el nu știa în acel moment.
În prima baracă,
erai despuiat.
Erai ras, bărbierit.
Ți se tatua numărul pe brațul stâng.
Nu mai erai cel care coborâse din vagon cu două ore în urmă.
Cum poți…
să nu înnebunești la 13 de ani?
Când am văzut lumea asta…
în care ordinea, severitatea și teroarea
aplicate tuturor ființelor umane, cât timp rămâneau în viață,
te transformau într-un număr…
Te transformau într-un stück, o bucată,
așa cum voiau asasinii tăi să fii.
Din fericire, păream mai în vârstă decât eram.
Pentru că eram foarte înaltă
și slăbisem mult pe drum.
Așa că nimeni nu m-a întrebat ce vârstă am.
Mai târziu, am aflat că mă considerau de 15 ani
sau de 16 ani.
Pentru că, la 13 ani, mergeai la gazare.
După câteva zile, am fost dusă să muncesc în fabrică.
Făceam lăzi pentru mitraliere.
Era o fabrică cu producție de război.
La utilaj, era o fată din Franța, pe nume Janine.
Era o fată superbă.
Deși era total interzis,
schimbam mereu câteva cuvinte în acel du-te-vino.
După câteva luni de muncă împreună,
utilajul i-a tăiat două falange de la două degete.
Au urmat câteva zile în care au ales,
cum obișnuiau să facă, bolnavii de care trebuia să scape.
Toți cei care nu mai puteau lucra erau trimiși la gazare.
Erau clipe de teroare absolută.
Erai atât de înspăimântat când ajungeai acolo…
Inima îți bătea nebunește.
„Vreau să trăiesc! Vreau să trăiesc!”
Trebuia să înaintăm în șir indian
și să ajungem la doi oficiali.
Iar aceștia…
Imaginați-vă o femeie goală, în fața unor bărbați în uniformă,
care o privesc din față, din spate, o caută în gură…
Apoi fac acel gest fantastic…
„Du-te! De data asta, scapi cu viață.”
Ești recunoscătoare asasinului tău că te-a mai lăsat în viață. Ești fericită.
După mine, a urmat Janine
și au hotărât să o trimită la gazare.
A fost groaznic.
Devenisem o lupoaică flămândă și egoistă,
care nu voia să mai iubească pe nimeni
și care nu mai suporta viața în lagăr.
Nu m-am întors. Nu i-am spus: „Pa, Janine!
Te iubesc.
Fii tare!”
Sau măcar „Janine”.
M-am îmbrăcat la loc.
A doua zi, lucra altcineva în locul ei.
Nu mi-am iertat asta niciodată.
Janine, care nu îmbătrânise…
Doar pentru vina de a se fi născut.
Între timp, trupele aliate și armata sovietică
înaintează și sunt tot mai aproape de lagărele de concentrare.
În Polonia, naziștii abandonează lagărele care urmau a fi cucerite
și încep să transfere deportații în Germania.
Auschwitz e eliberat pe 27 ianuarie 1945,
dată sărbătorită azi ca Ziua Memoriei.
Am primit ordin să părăsim fabrica
și să pornim la drum.
Marșul nostru avea să se numească mai târziu „marșul morții”.
Cum să traversezi pe jos mai întâi Polonia,
apoi Germania?
Am parcurs mai mult de 700 de kilometri.
Pas cu pas.
Cum să faci?
Dacă ai căzut, ești ucis de gărzile de escortă,
care au ordin să împuște în cap pe cei care cad.
Nu poți muri pe acel drum cu zăpadă însângerată.
Trebuie să trăiești.
Și mai faci un pas și încă unul…
Mergi, și mergi, și mergi…
Vezi murind oameni pe drum, îi vezi căzând.
Și când mă gândesc la fetița aia
care merge pe zăpadă, fără să se poată sprijini de nimeni,
care e absolut singură,
în acel univers al răului,
și care a îndurat tot ce i s-a întâmplat
și tot ce a văzut…
Simt o durere fără margini.
Cum a rezistat ea?
Cum a reușit să ajungă aici, bătrână?
Cum?
Pe 1 mai, armata rusă intră în lagărul de concentrare Malchow,
la nord de Berlin, unde era prizonieră Liliana Segre.
Naziștii, înspăimântați, încep să fugă
și încearcă să se ascundă printre prizonieri.
Și când l-am văzut pe comandantul ultimului lagăr,
un ofițer SS foarte violent,
care ne biciuia pe noi, femeile ajunse în pragul morții,
lovindu-ne orbește, doar ca să pară mai fioros…
De mai bine de un an visam la răzbunare.
Aveam în mine ură și disperare.
Când l-am văzut aruncând arma jos…
am fost foarte tentată
să pun mâna pe pistol și să-l împușc.
Mi se părea că așa s-ar face dreptate
pentru toate violențele pe care le-am îndurat eu și alții.
Dar a durat doar un moment.
Am înțeles că eu nu eram precum asasinul meu.
Că eu alesesem viața și nu puteam lua viața nimănui.
În clipa aceea, am devenit femeia liberă
și pașnică de astăzi.
MILANO, SEPTEMBRIE 1945
- Salut! - Bună dimineața!
Pleacă de-aici!
N-avem nimic să-ți dăm.
Antonio!
Nu mă recunoști?
Sunt Liliana. Liliana Segre.
Doamne!
Liliana!
Știam eu!
Știam că trăiești.
Privește aici! Uite!
E cartea poștală cu Crucea Roșie, pe care ți-am trimis-o din Germania.
Scuze, nu aveam altă adresă.
Scuze?
Imediat ce am primit-o, l-am sunat pe unchiul tău, Amedeo.
Aici nu mai locuiește nimeni, dar mi-au lăsat telefonul tău.
Vino înăuntru, să sunăm!
„Întoarcere” și „acasă”.
Ambele sunt de neconceput în acest caz.
În clipa în care ești întâmpinat
de rudele supraviețuitoare
și încerci să trăiești din nou,
uneori ți se spune, chiar și cu bună-credință, să uiți.
Paradoxal, pentru mulți,
supraviețuirea și tăcerea care a urmat au fost adevărata traumă.
Faptul că n-au putut povesti, n-au fost ascultați sau înțeleși.
Așa că au adoptat tăcerea.
Chipurile rudelor mele, când m-au văzut,
erau pline de dezamăgire.
Atât erau de copleșiți în fața acestei ființe
care nu semăna deloc cu ce își imaginau ei.
Nu semănam deloc cu fetița drăguță pe care și-o aminteau ei.
A fost bună, dragă?
Mănâncă, mănâncă! Ești bine.
Poftim!
Ca să citești mai bine.
Vrei să joc și la loto cu ele?
- Liliana, cere-i scuze mătușii! - De ce?
Ea e cea care se holba la mine.
Liliana, nu e frumos ce faci!
Amedeo, nu-ți face griji! Nu e nicio problemă.
Liliana, draga mea, pentru măr, furculiță și cuțit.
Ce știi tu despre mere?
Mărul e darul lui Dumnezeu.
Nu dau doi bani pe furculița și cuțitul tău!
Eram virgină.
Asta era marea problemă.
M-au dus la control, pentru că nu mă credeau.
M-am simțit umilită.
Nu mi-au făcut nimic în privința asta.
N-am fost violate. Astea sunt povești.
Eram scheletice, monstruoase, murdare și pline de abcese.
Ce să facă soldații germani cu noi?
Se duceau cu femei aranjate, ca ei.
Eram diferită chiar și față de prietenele mele,
care se gândeau la băieți, la haine noi, la dans…
Am recuperat anii de școală pierduți.
Am făcut cinci ani într-unul, în particular.
Am învățat mai ales…
să nu mai sper că-mi voi regăsi tatăl.
Dragi ascultătoare și dragi ascultători,
continuă marele nostru concurs Voci noi.
Am primit deja multe scrisori, dar așteptăm și mai multe.
Trimiteți scrisorile la RAI, Radio Audizioni Italiane.
Era după război și ascultam din nou radioul.
Era un joc,
întrebări la care puteau răspunde copiii.
Am trimis și eu o întrebare la concurs,
după ce i-am citit-o mamei.
Mamă!
Cei de la concurs au spus că mai așteaptă scrisori.
Dacă te aleg, te pun să cânți.
Dă-mi să citesc!
„Dragă radio, sunt Lia Levi, o fată evreică.”
Mamă, ce faci?
O s-o rescriem.
Nu ești o fată evreică, ai înțeles?
Ești fată și-atât.
N-am înțeles și ea mi-a repetat.
„Nu ești o fată evreică, ești o fată.”
Asta m-a emoționat.
Pentru că așa înțelegi lucrurile mai întâi, vag.
Așa le bagi la cap. Cuvântul devine concept.
Din fericire, la trei ani după întoarcere,
m-am dus la mare într-o vară, cu bunicii mei.
Am intrat într-un grup de băieți și fete care erau la mare.
Și am fost acceptată în acest grup.
Am observat imediat un băiat.
Am început să stăm de vorbă.
Și l-am plăcut mult de la început.
Simțeam în mine fiorul feminității.
Până în acea clipă, fusesem doar o biată fată.
Mi-a văzut brațul tatuat și a zis…
Știu ce e asta.
Cred că ai suferit mult.
Știu pentru că am fost și eu prizonier.
Am văzut mulți oameni ca tine.
Fusese un IMI, unul dintre cei 600 000 de soldați dezarmați,
care au ales lagărul de concentrare
ca să nu facă parte din Republica de la Salò.
Să mergem!
Da, să mergem!
Astfel ne-am îndrăgostit unul de celălalt.
M-a luat de mână și m-a învățat că eu sunt
cea care, alegând să mă întorc în societatea așa-zis civilizată,
trebuia să mă adaptez.
Nu le puteam impune celorlalți să se adapteze la mine.
Cu iubirea lui, strângându-mă de mână,
a fost marele vindecător al vieții mele.
El a fost.
Când am intrat la gimnaziu,
am simțit o emoție puternică.
Pentru că am înțeles că-mi redobândisem libertatea
și mai ales demnitatea
pe care nimeni nu reușise să mi-o distrugă.
Și totul a trecut, încetul cu încetul.
În 1947, tata a murit.
Mama și-a crescut cei trei copii cu ajutorul rudelor.
Ne-am reîntors la comerț și totul a continuat.
Și iată-ne povestind atâtea lucruri frumoase!
Din fericire, timpul e mereu milostiv.
Timpul alină rănile.
Nu le vindecă niciodată, dar le alină.
Cu ce m-am ales?
A fost perioada mea de formare.
Nu e doar o amintire îndepărtată.
Formarea mea, felul meu de-a fi,
poate chiar și ceva din felul în care mă apăr în viață.
Le-am moștenit din acea perioadă.
Chiar și acum sunt greutăți,
viața e plină de obstacole, dar îmi zic:
„Dacă am reușit atunci, o să reușim și acum.”
Liliana, Lia, Tullio și Guido sunt copii ai sorții.
În anii de după război, au muncit, s-au căsătorit
și au întemeiat familii.
Aceasta a fost victoria lor asupra celor care i-au considerat inamici.
Liliana Segre locuiește azi la Milano. Are trei copii și cinci nepoți.
Pe 19 ianuarie 2018, președintele Mattarella a numit-o senatoare pe viață.
Tullio Foà stă la Napoli. Mama lui a trăit 103 ani.
Își vizitează cu regularitate frații,
deși nu mai joacă fotbal împotriva fraților Kahn.
Guido Cava locuiește la Pisa. A lucrat într-o editură
și a fost președintele comunității evreiești din orașul lui.
Lia Levi n-a devenit cântăreață, ci scenaristă, scriitoare și ziaristă.
În 2018, a câștigat premiul Strega Ragazzi.
Dedicat tuturor copiilor care n-au putut deveni adulți din cauza urii.
Subtitrarea: Aurelian Radu