Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
SANDRO ITALICO MUSSOLININ PERUSKOULU
Huomiseen, tytöt!
MILANO, TOUKOKUU 1938
Älkää juosko. Siitä tulee huono vaikutelma.
Liliana, tulehan tähän.
Laitan rusettisi kuntoon.
Noin. -Kiitos.
Opettaja Cesarina, onko teillä lapsia?
Ei ole.
En ole naimisissa. Onneksi minulla on teidät.
Olette minulle kuin omia tyttäriä.
Mutta muilla tytöillä on äiti.
Se on totta.
Siksipä rakastan sinua vielä enemmän kuin muita.
Liliana. -Isä!
Päivää, tohtori Segre. -Päivää.
Miten sinulla meni tänään?
Hän pärjää hienosti kuten aina.
Mennäänkö?
Näkemiin. -Näkemiin.
Näkemiin, opettaja Cesarina. -Hei ja huomiseen, Liliana.
Koulussaan Milanossa Liliana odotti koko aamun tuota hetkeä,
kun hänen isänsä tuli häntä hakemaan ja otti häntä kädestä.
Ennen rotulakeja olin aivan tavallinen tyttö.
Meillä oli pieni perhe.
Keskiluokkainen ja maallinen perhe.
Perheemme oli juutalainen,
mutta meillä ei ollut mitään erityisiä riittejä -
eikä erityisiä ystävyyssuhteita.
En edes tiennyt juutalaisuudestani.
NAPOLI, KESÄKUU 1938
Pojat, valmista puolen tunnin päästä.
Hyvä on, äiti.
Muodostetaan joukkueet.
Meitä on viisi Foàn perheestä, kun teitä Kahneja on neljä.
Pelaa sinä heidän kanssaan. -Selvä.
Napolissa Tullio piti kovasti Vomeron kukkulan kaduista,
merestä ja jalkapallomatseista Kahnin veljeksiä vastaan.
Näiden kanssa hänellä olisi paljon muutakin yhteistä kuin jalkapallo.
Perheemme oli keskiluokkainen.
Isä, äiti ja viisi veljestä.
Minä olin porukan nuorin.
Perheemme eli rauhallista elämää.
PISA, HEINÄKUU 1938
Pisassa Guido haaveili, että hänestä tulisi yhtä hyvä ja rohkea kuin isästään.
Isänsä kanssa hän huomaisi, että lapsi voi olla aikuistakin rohkeampi.
Augusto, mikset sinäkin tulisi tänne töihin?
Miksi olet yhä rautateillä? -Se on varma työpaikka.
Pitää katsoa, miten tämä pärjää.
Etkö sinä pidäkin junista, Guido?
Onhan tuo teksti kultaa, setä?
Sitten kun se on sitä, pohdin tänne tulemista.
Hieno. -Upeaa työtä, setä.
Useimmat liikkeet olivat juutalaisia.
Niiden joukossa oli myös setieni liike, joka kuului suvulle.
Se oli isoäitini eli suvun myymälä.
ROOMA, SYYSKUU 1938
Roomassa Lia luki mielellään lastenkirjoja ja keksi tarinoita.
Hän oli myös hyvä laulamaan.
Tekisitkö jo läksysi, Lia?
Teen ne nyt.
Jo riittää! Sammutan sen.
Odota! Kuuntelen laulun loppuun. -Ei käy.
Isä tulee pian. Tee läksysi nopeasti.
Laulan sen sitten loppuun itse, koska osaan sen.
Kaikkea sinäkin!
Tähtöset, jotka loistatte iltaisin
Puhukaa te rakkaudesta
Sille, joka on vienyt sydämeni
Minkäs sille mahtaa? Lia päihittää radionkin.
Toivoa, että häntä vielä rakastan
Tähtöset te kultaiset
Perheemme oli keskiluokkainen ja myös melko varakas.
Noudatimme juutalaisia arvoja.
Emme olleet hartaita uskovaisia, mutta arvostimme perinteitä.
Perheemme oli hyvin perillä asioista.
Huomasin tiettyä levottomuutta jo ennen rotulakejakin.
Juutalaisuus on ollut kaikkialla maailmassa -
politiikastamme huolimatta jo 16 vuoden ajan -
fasismin leppymätön vihollinen!
Tarvitaan selkeä -
ja jyrkkä käsitys eri roduista.
Sen täytyy määrittää rotuerot -
ja lisäksi selkeä ylemmyys.
5. syyskuuta 1938 Pisan Tenuta di San Rossoressa -
kuningas Vittorio Emanuele allekirjoitti ensimmäisen asetuksen,
joka nopeasti kielsi juutalaisilta monenlaiset työtehtävät -
ja myös juutalaislapsilta koulunkäynnin.
Näin käynnistyi todellinen vaino,
jonka kohteena oli 50 000 italialaista, joiden ainoa synti oli juutalainen tausta.
Todellinen häpeä! Ei voi olla totta!
En tajua, mikä Mussolinia riivaa.
Minne sinä menet? Etkö sano mitään, Amedeo?
Mitä tässä pitäisi sanoa? Ei Mussolini ollut ennen tuollainen.
Mussolini on Mussolini!
Hän on Hitlerin liittolainen! Mitä oikein ajattelit?
Eivät saksalaiset ole panneet häntä asialle.
Tämä on hänen ideansa!
Anna minun jo olla! -Mene sitten!
Älä rähjää veljellesi, Roberto. Miten hän asiaan liittyy?
On liian helppoa toimia noin. Mitä sanomme nyt Lilianalle?
Mitä on tapahtunut?
Mitä minä olen tehnyt?
Et sinä ole tehnyt mitään.
On ehkä parempi puhua hetken aikaa tuolla.
Jotta ymmärtäisi rotulakien hirveän vaikutuksen -
kaikkiin lapsiin vuonna 1938,
täytyy ymmärtää myös, millainen petos se oli heitä kohtaan.
He olivat Italian kansalaisia ja osa sen tuolloista kulttuuria.
He tunsivat olevansa sataprosenttisesti fasisteja.
Heidän juutalainen taustansa oli aivan toisarvoinen tekijä.
Rotulakien käyttöönotto tavallaan viskasi juutalaisuuden heidän kasvoilleen.
He tunsivat itsensä juutalaisiksi muiden pakottamina.
Valtionarkisto Roomassa -
lähes pursuu Mussolinin muistiinpanoja ja tekstejä,
jotka liittyvät juutalaisvastaisiin lakeihin.
Hän oli selvästi omistautunut aiheelle ja tutkinut sitä.
Hänen diktaattorina voimaan saattamansa lait -
olivat tavallaan tulosta siitä työstä ja ajattelusta,
johon hän mielestään oli paneutunut vakavan syvällisesti.
Lokakuusta 1938 lähtien -
Tullio Foà, Lia Levi, Guido Cava ja Liliana Segre -
eivät olleet enää tavallisia lapsia.
Sinut on erotettu koulusta. -Erotettu?
Et voi palata kouluun.
Mitä olen tehnyt? -Et ole tehnyt mitään.
Se on…
Hallitus on säätänyt uusia lakeja,
jotka kieltävät juutalaislapsia käymästä koulua muiden kanssa.
Mitä se minuun liittyy?
Me olemme juutalaisia.
Niin, mutta mitä se tarkoittaa?
Olen italialainen. Erotetaanko italialaiset lapset koulusta?
Ei katolisia italialaisia, joita kutsutaan arjalaisiksi.
Erottaminen peruskoulusta,
jossa olin käynyt ensimmäisen ja toisen luokan,
oli hyvin vakava uutinen.
Se tuntui lähes kestämättömältä.
Jo lapsenakin sitä tietää,
että erottaminen koulusta merkitsee, että on tehnyt jotain hyvin vakavaa.
Mielessäni alkoi pyöriä kysymys:
"Miksi, miksi, miksi?"
Siihen kysymykseen en keksinyt koskaan vastausta.
Enkä vielä tänäkään päivänä.
Siinä ei ole järkeä.
Olemmeko me vähäarvoisempia?
Heille olemme.
Mutta ei se niin ole.
Olet minulle yhtä arvokas kuin muut lapset ja arvokkaampikin.
Mitä me nyt teemme?
Nyt yritän etsiä koulun, joka ottaa myös juutalaislapsia.
Mutta opettaja Cesarinaa et enää näe.
Miten voimme kertoa hänelle?
Hän pitää minusta niin kovasti.
JUUTALAISOPETTAJAT JA -LAPSET EROTETAAN KOULUISTA
VAKUUTAN, ETTEIVÄT OPPILAAN VANHEMMAT OLE JUUTALAISIA
Rotulait tulivat kaikille yllätyksenä.
Ensin kotona kuiskuteltiin.
Sitten äitini sanoi, että hänellä oli minulle asiaa.
Kyse oli siis siitä, etten voisi enää mennä yleiseen kouluun.
Siitä alkoi sellainen epätietoinen hämmennys.
"Huomenna ette enää mene kouluun."
Olin 8-vuotias. Veljeni oli 11-vuotias.
Kysyin isältä syytä asiaan.
"Olemme saaneet hyviä arvosanoja. Miksemme voi mennä kouluun?"
"Niin se vain on. Ette voi mennä."
Tämä uusi todellisuus ei ollut ainoa mullistus lasten elämässä.
He näkivät kaaoksen ja epätoivon valtaavan myös heidän perheensä.
Eikö olekin kaunis, Guido?
Mikä nyt on, Augusto?
Augusto?
En tiedä miten sanoisin tämän, Cinzia. -Tulehan, Guido.
Ole pikkuisen seurana.
Ole pikkusiskon kanssa.
Mikä on hätänä?
Menetin työni.
Sain potkut tänä aamuna. Lue. -Ei rautatieyhtiö voi sellaista tehdä.
Heidän täytyy irtisanoa juutalaiset.
Eikä Guido voi enää mennä kouluun.
Toimistopäällikkö sanoi isälleni:
"Cava, olen iloinen, että sinusta on tullut isä.
Mutta minun pitää kertoa sinulle…
On siis hienoa, että olet saanut tyttären.
Mutta minun pitää kertoa huono uutinen."
Hän avasi pöytälaatikon ja ojensi irtisanomiskirjeen.
Isäni tiesi rotulaeista ja oli osannut odottaa erottamista.
Sitten hän sai kenkää.
Miksi meidät? -Koska olemme juutalaisia.
Vain juutalaisia.
Mitä on tekeillä, isä? -En tiedä.
En tiedä.
Varsinkin pienten lasten kohdalla -
koko maailma muodostuu heidän vanhempiensa maailmasta -
ja näiden luomasta turvallisuudesta.
Lapset eivät siis tienneet, mitä oli tapahtumassa.
Kun he näkivät surevat vanhempansa, jotka eivät osanneet rauhoittaa heitä,
heidät valtasi epävarmuus ja he menettivät lapsuuden maailmansa.
Yleisesti ottaen rotulait tuhosivat juutalaisten elämän.
Rotulait tekivät juutalaisista ei-kansalaisia.
Kaikenlaista pientä ja käsittämätöntäkin sortoa -
ujuttautui arkielämään.
Minäkö muka lähtisin? Eipä niin ole käynyt aiemminkaan.
Kaikki on sujunut tähän asti, koska appeni oli sotasankari.
Se suojeli meitä.
Nyt se ei enää riitä. Emme voi enää pitää sinua palveluksessamme.
Mutta miksi?
Koska olet arjalainen.
Arjalainenko?
Minähän olen Tivolista. Mitä tuo merkitsee?
Valtiolle olet arjalainen.
Juutalaiset eivät voi enää pitää arjalaisia palveluksessaan.
Kotiapulaisesta tuli ajan mittaan kuin perheenjäsen.
Meistä tuntui siltä kuin yksi kodin tukipylväs lähtisi pois.
Me koimme sen asian melkein aivan mahdottomana.
Miten Lia pärjää ilman minua?
Ehkä jokin ratkaisu löytyy, jos sinä vain suostut siihen.
Rouva Colatei. -Naapuriko?
Hän suostui teeskentelemään palkkaavansa sinut.
Miten niin teeskentelemään? -Jatkat töitä meillä.
Mutta nukut Colatein perheen luona.
Työskentelenkö siis heille? -Et. Ehkä teet heille pikkujuttuja.
Voit autella heitä pelkästä ystävällisyydestä.
Jääthän yhä meille?
Tuo tuntuu hieman oudolta.
Jos te olette sitä mieltä, niin kyllä se minulle sopii.
Hienoa!
Sovimme, että maksamme hänelle, mutta hän asuisi naapuriperheen luona.
Mutta kuten elämässä usein käy, hän sulautuikin toiseen perheeseen.
Me saimme olla ilman häntä ja olimme myös kovin kateellisia.
Hän alkoi huolehtia sen toisen perheen tytöistä.
Päivää.
Oli myös sydäntä raastavia hetkiä.
Sellaisilla pienilläkin arjen asioilla on iso vaikutus ihmisiin.
Lapset eivät ymmärtäneet,
miksi kaikki yhtäkkiä käänsivät selkänsä heille ja heidän vanhemmilleen.
Muiden äidittömien lasten tavoin -
myös minun tapauksessani opettajalla oli erityinen rooli -
pienessä sydämessäni ja pienessä tunne-elämässäni.
Hän oli sellainen naishahmo,
jota kohtaan tunsin kiintymystä ja jolle kerroin toiveitani.
Liliana luottaa teihin kovasti, mutta hän ei anna itselleen rauhaa.
Hän on enemmän huolissaan teistä kuin itsestään.
Minustako?
Hän ei tiennyt, miten sanoisi asian aiheuttamatta teille surua.
Niinpä.
Hän on hyvin herkkä tyttö.
Kyllä hän pian hyväksyy asian.
Sitä minä toivon.
Olette hänen opettajansa ja…
Kun nyt tämä on edessä, voisitte ehkä tehdä asian hänelle helpommaksi.
Kuinka minä siihen pystyisin? Mitä minä asialle mahdan?
Enhän minä päätä siitä, voiko Liliana palata kouluun vai ei.
En minä päätä lakeja. -Ette tietenkään.
Ehkä voisitte auttaa häntä ymmärtämään ja tukea häntä näin alkuun.
Yrittäkää ymmärtää minua, tohtori Segre.
Nyt on hyvin vaarallista sotkeentua näihin asioihin.
Olen valtion palveluksessa.
Minun pitää ajatella myös itseäni ja kaikkia muitakin tyttöjä.
On muitakin kuin te juutalaiset.
Suokaa anteeksi, mutta minun pitää mennä.
Näkemiin. -Näkemiin.
Muistan, että se oli minulle suuri pettymys.
Odotin suukkoja, halauksia ja suurta murhetta,
kun en enää pääsisikään kouluun, mutta hän sanoi:
"En minä ole päättänyt rotulakeja. Mitä se minulle kuuluu?"
Hän ei edes lähettänyt terveisiä.
Se oli todella murheellinen hetki.
Luokalla taisi olla 25 tyttöä.
Ja vain kaksi pysyi ystävinäni.
He kutsuivat minua edelleen pikku kekkereihin -
ja tulivat kotiini leikkimään.
Muut eivät huomanneet, etten käynyt enää koulua.
TORQUATO TASSON LUKIO
Koulu oli vain ensimmäinen askel.
Hallinto halusi poistaa juutalaiset julkisilta aloilta ja instituutioista,
vaikka hinta tästä olisikin kova.
Se irtisanoi ammatinharjoittajia, opettajia ja merkittäviä älykköjä,
kuten tutkijat Emilio Segrèn ja Bruno Pontecorvon sekä kaksi nobelistia:
fyysikko Enrico Fermin, jolla oli juutalainen vaimo,
ja taloustieteilijä Franco Modiglianin.
Italian yhteiskunta ei protestoinut julkisesti.
Kuningas ei protestoinut.
Eikä niin tehnyt myöskään toinen tärkeä vallan haltija -
tai sen vastapaino eli paavinistuin.
Vuoden 1938 lait otettiin vastaan yksimielisesti -
tai sitten niistä vaiettiin laaja-alaisella suostumuksella.
Hallinto, joka saattoi lait voimaan 5. syyskuuta 1938,
teki lakiin muutoksen.
Jos sen mukaan jonkin kaupungin peruskoulussa pystyttiin järjestämään -
kymmenen lapsen luokka ensimmäisestä luokasta viidenteen asti,
nämä lapset saisivat luvan käydä julkista koulua.
Anteeksi, mutta minä…
Totò, tulisitteko käymään täällä?
Hakisitteko minulle kahvin? Mutta ei täältä.
Torilta saa parempaa. -Hyvä on.
Rouva Foà, meillä on ongelma.
Laki mahdollistaa erityisluokan juutalaisia varten,
jos kuusivuotiaita lapsia on vähintään kymmenen.
Täällä Vanvitellin koulussa meillä on vain yhdeksän lasta.
Tiedän. Poikani opiskelevat täällä.
Remo ja Mario. -Aivan niin.
Minua kiinnostaakin tämä tässä. Siksi kutsuin teidät.
Mikä hänen nimensä on?
Tullio. -Tullio.
Kuinka vanha Tullio on? -Viiden.
Oletteko aivan varma siitä?
En.
Hän on kuuden.
Hieno juttu.
Sitten saamme luokan kokoon.
Jos hän olisi ollut viiden, tämä ei olisi ollut mahdollista.
Mutta nyt kun asia on näin…
Kiitos teille.
Kuulitko? -Pitääkö minun mennä etuajassa kouluun?
Pitääkö minun kiittää siitä? -Tullio.
Kiitos. -Eipä kestä.
Näkemiin. -Näkemiin.
Näkemiin, nuorimies.
Näkemiin. -Näkemiin.
Kiitoksia.
Olin hyvin iloinen. Menin kouluun isoveljeni ja ystävieni kanssa,
joita tapasin synagogassa.
Minulla oli kouluasuna musta kaapu, valkoinen kaulus ja punainen rusetti.
Muutamaa päivää myöhemmin huomasin jotain outoa.
Yksi.
Kaksi.
Vanvitellin koulussa oli hyvin iso portti ja myös hyvin pieni sivuportti.
Kaikki pojat ja tytöt kulkivat pääportista.
Vain me kymmenen lasta kuljimme sivuportin kautta -
varttia ennen muita lapsia.
Poistuimme myös samasta portista varttia myöhemmin kuin muut.
Silloin kävi selväksi, että me olimme niitä epänormaaleja.
Mitä nuo tekevät?
Nuo juutalaiset eivät pääse liikuntatunnille normaalien kanssa.
Emme saaneet olla tekemisissä muiden lasten kanssa.
Muut sanoivat kuuluvasti: "Tuossa ovat ne juutalaiset!"
Hekään eivät tienneet, mitä koko sana merkitsi.
Arkeen ujuttautui kaikenlaista pientä ja käsittämätöntäkin sortoa.
Juutalaisilla ei esimerkiksi saanut olla radiota.
Minäkin järkeilin ja sanoin, ettei kyse ole radiolähettimestä.
Jos se olisi lähetin,
sillä voisi viestiä vihollisen kanssa, mutta tämä oli vain kuuntelua varten.
Radiolla oli iso vaikutus. Sama kuin nykylapsilta vietäisiin pois tv.
Tilanne huononi nopeasti.
Rotulakeja kärjistettiin kiertokirjeiden avulla.
Kaikenlaista syrjintää ja kieltoja vyörytettiin yhteiskuntaan.
Väliä ei ollut sillä, että kiellot olivat enimmäkseen absurdeja.
Itse kielloilla ei ollut väliä,
vaan tarkoituksena oli tehdä juutalaisten elämä hankalaksi.
Tämän avulla hallinto saavutti kaksi päämäärää samanaikaisesti.
Toisena pyrkimyksenä oli vain juutalaisten vainoaminen.
Toisena pyrkimyksenä oli saada heidät lähtemään maasta.
Isäni oli pankin apulaisjohtaja.
Hänelle kerrottiin, ettei hän kuuluisi enää pankin henkilöstöön,
koska hänet oli irtisanottu.
Isä kysyi syytä irtisanomiseen. Syy oli se, että hän oli juutalainen.
Isä muutti Afrikkaan ja siellä Asmaraan,
mistä italialaisten oletettiin saavan työtä.
Siellä rotulait eivät myöskään olleet yhtä ankaria kuin Italiassa.
JUUTALAISET
Milloin tuo tapahtui? -Tänä yönä.
Ne pelkurit.
Hyvä, ettet ollut tuolla sisällä. -Siitäkö pitäisi muka kiittää?
Kuulehan, Franco.
Onko tarjouksesi yhä voimassa?
Nyt se on vieläkin vaarallisempaa.
Ei sitä tiedä, miten tämä päättyy. -Menetin työni. Ja arvaapa mitä?
Hankin uuden työn, olipa se vaarallista tai ei.
Sopiiko se sinulle? -Totta kai.
Ryhdytään sitten hommiin.
En edes tiedä miksi,
mutta poimin maasta rikotun ikkunan sirpaleen.
Kukapa tietää miksi. Toimin vain vaistonvaraisesti.
Laitoin sirpaleen taskuuni.
Pidin sen sodanjälkeiseen aikaan asti. Sitten hukkasin sen.
Kaikkien evakuointien ja pommitusten keskellä -
pidin mukana sitä sirpaletta sodanjälkeiseen aikaan asti.
Italian kansa!
Juokse aseisiin!
Ja osoita…
ROOMA, 10. KESÄKUUTA 1940
…sitkeytesi!
Ja rohkeutesi!
Ja arvosi!
Kotona äiti näytti huolestuneelta.
Isovanhemmat, sedät ja isoveljet olivat huolestuneita.
Kun palasin kotiin, siellä oli aina yksi taulu, pöytä tai matto vähemmän.
Äiti myi kaiken mahdollisen, jotta voisi ruokkia meidät neljä lasta.
Meistä tuli köyhiä, mutta ei köyhyys ollut häpeä.
Köyhtyminen on vain olotila.
Silloin äiti päätti laittaa yhden huoneemme vuokralle.
Huoneen vuokrasi pitkä herra, jonka muistan oikein hyvin.
Tämä herra saapui.
Huomasimme, että hän kuunteli Radio Londonia.
Se oli erittäin tärkeä kanava,
jolla italiankielinen juontaja välitti hyvin omituisia viestejä.
Onnellinen ei ole onnellinen.
Tavallinen kuulija ei käsittänyt viestejä.
Lehmä ei anna maitoa.
Saksaa vastaan järjestäytyville partisaaneille ne merkitsivät paljonkin,
kuten että lentokoneet saattoivat pudottaa lääkkeitä, aseita tai rahaa.
Kun äiti tajusi, että mies kuunteli Radio Londonia,
hän käski miehen lähteä ja sanoi:
"Minulla on neljä pientä lasta, ja olemme myrskyn silmässä.
Olkaa ystävällinen ja lähtekää."
Tämä herra lähti pois. Hänen nimensä oli Piero Calamandrei.
Hän oli yksi perustuslain laatijoista.
Kuka on poistanut sinetin?
Ties vaikka kuuntelisitte Radio Londonia.
Se tietää ikävyyksiä. Tiedättehän sen?
Kotiapulainen on kai siivotessa vahingossa koskenut siihen.
Se on varmasti helppo korjata.
Se on varmaan helppo korjata!
Katsokaa muihin huoneisiin.
Toveri, pyydän teitä tarkastamaan henkilöllisyystodistuksemme.
Olemme kunnon väkeä. -Vai henkilöpapereita?
Tiedän, keitä te olette.
Olkaa hyvä ja tarkastakaa ne silti.
Tämä on hyvä näin.
Mennään!
Nopeasti nyt!
Lähdemmekö me pois? -Niin juuri.
Otetaan tuo ja sillä selvä.
Niin ei synny houkutuksia.
Eikö vain?
Kiittäkää nyt minua.
Kiitos.
Ei tässä käynyt kuinkaan.
Se on nyt ohi, tyttöseni.
Rotulakien byrokraattinen soveltaminen oli sekin yksi väkivallan muoto.
Tätä tutki Anselmin komitea, ja asia käy ilmi takavarikointipöytäkirjoista.
Poliisit tulivat juutalaisten koteihin -
ja takavarikoivat hammasharjoja, pottia ja muita arkisia esineitä.
Kysymykseen omistuksista liittyi kaksi vaihetta.
Ensimmäisessä vaiheessa vuosina 1938 - 1943 -
"kärjet katkaistiin".
Tällä tarkoitan, että asetettiin melko matala katto sille,
mitä juutalaiset saattoivat omistaa.
Kaikki tämän tason ylittävä tuli luovuttaa pois.
Vastineeksi pakkolunastuksesta sai todistuksia -
todellista markkina-arvoa huomattavasti pienemmästä hinnasta.
Juutalaisten talojen osto ja myynti oli valtiolle oikea kultakaivos.
Sitten 8. syyskuuta 1943 jälkeen -
siirryttiin yleiseen takavarikointiin,
joka koski juutalaisten kaikkea omaisuutta.
Hyvin harvat ymmärsivät, että oli välttämätöntä paeta.
Eikä pelkkä ymmärrys asiasta riittänyt, vaan täytyi hankkia tietoa siitä,
kuinka hankkia viisumeja ja maastamuuttoasiakirjoja.
Monet maat sulkivat rajansa paossa olevilta juutalaisilta.
Monilla ei siis edes ollut mahdollisuutta lähteä muualle.
Sitten päätettiin luottaa vaikka naapuriin jonkun ventovieraan sijaan.
Toisinaan taas naapuri saattoi pettää, ja ventovieras auttoi pelastautumaan.
Mitä on tekeillä, äiti?
Rouva Foà?
Olen poliisikomisario Salvatore Pace. Jatketaan kävelemistä.
Käyttäydytään niin kuin kävisimme ystävällistä keskustelua.
Meille on saapunut raportti.
Kun näin tapahtuu, poliisina minun pitää tarkastaa asia.
Mikä raportti? -Teitä etsitään. Ymmärrättekö?
Teidän asemassanne teidät on helppo löytää.
Siinä ongelma onkin. Te ja perheenne olette vaarassa.
Ja mitä te haluatte minusta?
Onko teillä ketään ystävää, joka ei kuulu teidän rotuunne -
ja olisi halukas ottamaan talonne omiin nimiinsä laskuineen kaikkineen?
En tiedä. Pitää miettiä. Miksi?
Tehkää se nopeasti.
Sitten te voitte kadota.
Eikä teitä ole meille olemassa.
Emme ole edes tavanneet.
Kiitos. Mennään.
Olemme hyvin kiitollisia meitä auttaneelle poliisikomisario Pacelle.
Emme tunteneet häntä, eikä hänkään meitä.
Se oli hienoa epäitsekkyyttä.
Samaa meille osoitti myös perheystävämme Marcello Magrì,
joka otti kotimme nimiinsä ja uhmasi niitä vaaroja,
joita aiheuttivat puolue ja sen asettamat rangaistukset.
Kun Yhdysvallat liittyi sotaan, tilanteeseen tuli muutos.
Liittoutuneet nousivat Sisiliassa maihin 10. heinäkuuta 1943.
Pian tämän jälkeen 25. heinäkuuta Mussolini kukistettiin ja pidätettiin.
Kenraali Badoglio julisti aselevon 8. syyskuuta.
Italiassa monet luulivat sodan olevan ohi, mutta näin ei asia ollut.
Italia ajautui kaaokseen.
Kuningas ja hallitus pakenivat Roomasta Brindisiin -
ja jättivät Italian armeijan vaille käskyjä.
Sadattuhannet sotilaat joutuivat saksalaisten vangeiksi -
ja karkotetuiksi Pohjois-Eurooppaan.
Maa jakautui kahtia.
Etelää hallitsivat liittoutuneet,
kun maan keski- ja pohjoisosat olivat natsien ja fasistien hallussa.
Kun Livornoa pommitettiin,
Pisan asukkaat huolestuivat myös.
Mitä tässä on?
Missä on juutalainen kapitalisti? -Hän asuu tuossa talossa.
Murtakaa ovi!
Apua!
Antakaa minun olla!
Apua!
Päästäkää irti! Apua!
Ylös siitä, törkyinen juutalainen!
Ylös nyt! Ei hukata aikaa!
Missä kulta on?
Tule pois ikkunasta, Guido!
Meidän pitää lähteä täältä.
Tehdään näin.
Ota Flora ja mene tätisi luo.
Minä menen Guidon kanssa veljeni luo Calciin. Käykö niin?
Natsien vapauttama Mussolini palasi valtaan Salòn tasavallan johtoon.
Tämä käsitti Lazion, Rooman ja koko Pohjois-Italian.
Kun liittoutuneiden joukot tukivat kuningas Vittorio Emanuele III:ta -
Italian kuningaskunnassa koko etelän alueella,
Mussolini tuki täysin voimin Hitlerin raakuuksia.
Juutalaiseen rotuun kuuluneet julistettiin vierasmaalaisiksi ja vihollisiksi.
Kaikki juutalaiset tuli pidättää -
ja karkottaa keskitysleireille Saksaan ja Puolaan.
Vapaus ja rauha näyttivät olleen lähellä,
mutta Italian juutalaisille kauhea painajainen oli vasta alussa.
Veronan manifesti on marraskuussa 1943 hyväksytty asiakirja.
Se sisältää joukon yhteiskunnallisia tavoitteita.
Siinä juutalaiseen rotuun kuuluneet julistettiin vierasmaalaisiksi -
ja sodan kannalta viholliskansoihin kuuluviksi.
Tuolloin siis kumottiin Italian juutalaisten kansalaisuus.
Hengitä.
Tuletteko hetkeksi ulos?
Lapsella on keuhkokuume.
Se vaatii sairaalahoitoa.
Se on mahdotonta. -Miksi?
Koska olemme juutalaisia.
Siksi piileksimme täällä.
Isäni sanoi rohkeasti: "Tohtori, perheemme on juutalainen.
Emme voi mennä sairaalaan, koska saksalaiset vangitsisivat meidät."
Ymmärrän.
Tuo mies on fasisti.
Entä jos hän ilmiantaa meidät?
Hän käynnisti auton ja ajoi pois.
Hän lähti tiehensä.
Tuskin tuntiakaan myöhemmin -
lääkäri palasi.
Kuume on yhä korkea.
Tässä näin.
Yksi tabletti kuuden tunnin välein.
Aina kuuden tunnin välein.
Ilmoittakaa huomenna, miten hän voi.
Kiitos, tohtori.
Tuolloin oli jo penisilliiniä.
Viikon ajan otin sitä kahdesti päivässä aamuin ja illoin.
Perheissä oli sisaruksia,
joskus jopa kaksosia,
joiden kohtalo oli sinetöity.
Kaikki järjestyy, Guido.
Segren veljeksillä eli Amedeolla ja Albertolla oli vuosi ikäeroa.
Silti he olivat kuin yö ja päivä.
Toinen heistä voitti eli setäni.
Toinen heistä hävisi eli minun isäni.
Kun tuli paon hetki,
joka oli vaikein hetki kaikille,
setäni, joka oli naimisissa roomalaiskatolisen kanssa,
pakeni vuoristoon vaimonsa kanssa.
Hän jätti isäni vanhempineen.
Isoisäni oli hyvin sairas ja hänellä oli Parkinsonin tauti.
Isoäiti taas oli seota kaikesta pelosta ja järkytyksestä.
Isäni oli poikkeuksellinen niin poikana kuin isänäkin -
ja hän oli aivan hirveän epävarma.
Hän halusi saattaa minut turvaan.
Mutta miten hän olisi voinut jättää vanhemmat yksin? Miten ihmeessä?
Natsien ja fasistien joukot päättivät käynnistää karkotussuunnitelmansa -
ja valitsivat ensimmäisen kaupungin.
Karkotukset alkaisivat Napolista.
Saksalaiset olivat organisoineet kaiken hyvin.
Komentaja Scholl, joka johti Campanian alueen toimintaa Napolissa,
oli organisoinut kaiken huolellisesti.
Hän oli valinnut myös musiikin ilahduttamaan juutalaisia marssillaan.
Se oli Lacrimosa-osa Mozartin Requiem d-mollista.
Mutta Scholl oli aliarvioinut napolilaisten taisteluinnon,
koska neljässä päivässä napolilaisten onnistui ajaa saksalaiset tiehensä.
Partisaanien ja Napolin katupoikien ja -tyttöjen keskellä -
saksalaiset pakenivat neljässä päivässä.
Voidaan sanoa, että Napoli on maailman ainoa kaupunki,
joka vapautettiin omin avuin ilman minkään armeijan apua.
9. lokakuuta Triestessä ja 16. lokakuuta 1943 Roomassa -
pidätettiin tuhansia juutalaisia,
jotka tarkastusten jälkeen lastattiin karjavaunuihin -
ja lähetettiin Keski-Euroopan keskitysleireille.
Pääkaupungissa pidätetyistä 1 259 ihmisestä 207 oli lapsia,
mutta Auschwitzista palasi vain 15 miestä ja yksi nainen.
Roomassa moni pelastautui piiloutumalla luostareihin, jotka avasivat ovensa.
Nämä paperit kuuluvat opiskelijatytölle, joka ei ole vielä sodan takia palannut.
Nyt sinä saat ne. Niissä on nimi Maria Cristina Cataldi.
Se on nimesi tästä lähtien.
Vastaat vain, kun sinua kutsutaan sillä nimellä.
Liaa ei ole enää olemassa. Sinun pitää unohtaa hänet.
Sain nimen 12-vuotiaalta tytöltä,
joka oli Maria Cristina Cataldi.
Juutalaisellehan on hienoa, kun etunimi on Maria Cristina.
Monille juutalaislapsille nimen menetys oli tragedia.
Minulle se ei ollut tragedia.
Tuntui ihan siltä kuin olisin tullut toiseksi henkilöksi ja ollut näytelmässä.
Ruokalassa lapset tekevät aina ristinmerkin ennen syömistä.
Tee sinäkin niin, Maria Cristina, tai muuten muut alkavat epäillä.
Osaathan tehdä sen? -Osaan.
Suunnilleen noin.
Teit sen vain väärään suuntaan.
Roomalaiskatoliset tekevät sen vasemmalta oikealle.
Teit sen kuten ortodoksi oikealta vasemmalle.
Hienoa. Juuri noin.
Fiamma, tulisitko tänne?
Niin, Äiti. -Tässä on Maria Cristina.
Tästä lähtien hän on teidän kanssanne makuusalissa.
Auttakaa häntä viemään tavarat.
Menehän.
Olen Fiamma. Tykkäätkö tästä paikasta? -No ehkä.
Viihdyt kyllä täällä.
Jos haluat, voit nukkua minun ja siskoni Fiorettan kanssa.
Hei. -Hei.
Luostarissakin vaara oli lähellä.
Saksalaiset kävivät siellä pari kertaa.
Elossa oleva sisar kertoi vuosi sitten, kuinka he kerran etsivät juutalaisia.
He tyytyivät käymään kahdessa ensimmäisessä kerroksessa.
Kuin ihmeen kautta he olivat nousemassa kolmanteen kerrokseen,
missä juutalaiset piileksivät, mutta lähtivätkin pois.
Italian pohjoisosa oli lujasti natsifasististen joukkojen hallussa.
Siellä ainoa toivo oli kätkeytyä tai paeta Sveitsiin.
Isäni keksi menetelmän,
joka tuntui pelastuskeinolta isovanhempia varten.
Se oli Comon poliisin päämajasta annettu lupa.
Vanhuuden ja sairauksien vuoksi -
Comon poliisin päämaja antoi kahdelle vanhukselle luvan,
jonka mukaan näistä ei ollut haittaa Saksan kolmannelle valtakunnalle.
Silloin yritimme pakoa Sveitsiin.
Joko olemme Sveitsissä?
Emme vielä.
Tästä matka käy vieläkin vaarallisemmaksi.
Partioita kaikkialla.
Eli? -Vielä toiset tuhat liiraa.
Minähän annoin jo tuhat liiraa. -Pyrkikää sitten Sveitsiin omin neuvoin.
Odottakaa.
Tämä on kultaa ja tuhatta liiraa arvokkaampi.
Me olimme -
kaksi pientä porvaria vuoristossa.
Kykenemättömiä ja outoja.
Isäni sanoi jo alusta lähtien, ettemme ikinä onnistuisi.
Minä intin vastaan, että kyllä me siihen pystymme.
Tunsin itseni eräänlaiseksi sankarittareksi -
vuoristossa Varesen takana,
missä salakuljettajat vain sanoivat: "Äkkiä, tai partiot alkavat ampua meitä!"
Tuon harjanteen takana on Sveitsi.
Ettekö te tule?
Teidän pitää mennä Sveitsiin, ei minun.
Matkalaukku. -Tästä tulee.
Se on perillä ennen teitä.
Kun saavuimme Sveitsiin, olimme iloisia.
Sanoin isälle: "Me teimme sen!" Sitten halasimme onnellisina.
Ilo jäi lyhyeksi.
Seis! Kädet ylös!
Keitä te olette?
Italian juutalaisia.
Henkilöpaperit.
Onneksi te tulitte.
Tiedättehän, että olemme vaarassa?
Voitte olla vaikka sotilaskarkuri.
Se oli kauhea ihminen.
Hän halveksi meitä ja väitti meitä valehtelijoiksi.
Hän väitti, ettei juutalaisia edes vainottu Italiassa -
ja että 43-vuotias isäni halusi muka välttyä kutsunnalta.
Hän unohti, että fasistien rotulakien vuoksi -
juutalaiset eivät edes voineet toimia armeijan viroissa.
Jos pääsemme päällikkönne luo, voimme selittää.
En vie teitä mihinkään. Palatkaa sinne, mistä tulitte!
Ette ymmärrä, mitä tämä meille merkitsee.
Ette ymmärrä! Jos palaamme, meidät tapetaan!
Minä pyydän teitä!
Heittäydyin maahan anomaan.
Hän laittoi meidät perääntymään aseella uhaten.
Kun meidät pidätettiin rajalla…
En ollut silloin vielä ymmärtänyt,
miksi olin siellä isäni kanssa -
ja mitä tapahtuisi myöhemmin. Sitä oli mahdotonta kuvitella.
Ajattelin silloin yksinkertaisesti asioista,
vaikka olinkin varhaiskypsä kaiken tapahtuneen takia.
Kun tulin ensimmäistä kertaa -
Varesen naisvankilaan,
minulta otettiin sormenjäljet ja minut kuvattiin.
Mietin, että miksi.
Miksi ihmeessä? Miksi? Miksi?
Tuo pakkomielteinen kysymykseni kaikui pelkkään tyhjyyteen.
Mietin, miksi olin siellä.
Sitten jouduin Comon vankilaan.
Sen jälkeen jouduin Milanoon suureen San Vittoren vankilaan.
Synnyin Milanossa ja ajoin aina polkupyörällä vankilan ympäri.
En olisi koskaan kuvitellut,
että katselisin joskus vankilan sisältä ulospäin.
Kun olin ollut 40 päivää -
vankilan sellissä 202 viidennessä osastossa,
missä olin isäni kanssa…
Oli ollut tuskallista nähdä, kuinka hänet vietiin pari kolme kertaa viikossa -
Gestapon kauheisiin kuulusteluihin.
Se vanhensi minua.
Kun hän tuli takaisin, ja halasimme,
olin hänen äitinsä ja hänen sisarensa.
Hän oli minun lapseni, jota lohdutin.
Sitten koitti päivä,
jolloin saksalainen upseeri saapui osastolle.
Hän sanoi, että seuraavana päivänä lähtisimme tuntemattomaan paikkaan.
Ihmiset vaunussa katsoivat toisiaan ja kyselivät toistensa vointia.
Miten voisi hyväksyä sen?
Ihmiset kyselivät toisiltaan, miksi kävi näin, kuka tämän teki -
ja kuka sen kaiken oli järjestänyt.
Ne olivat meidänlaisiamme ihmisiä eivätkä mitään hulluja.
Aluksi kaikki itkivät vaunussa.
Niitä kyyneliä ei ollut kukaan pyyhkimässä.
Tuli kauhun tunne siitä, kun oli suljettuna vaunuun.
Sitten kukaan ei enää itkenyt.
Sitten jotkut rukoilivat.
Jotkut ryhtyivät rukoilemaan keskellä vaunua ja kiittämään Jumalaa.
Katsoimme heitä kadehtien.
Siinäkin tilanteessa he ylistivät Jumalaa.
Missä oli Jumala? En tiedä.
Oli juutalainen pääsiäinen.
Kahden juutalaisen tytön perheet olivat päättäneet,
että juutalaisen pääsiäisen yhtä päivää varten -
tytöt voisivat tulla kotiin siksi yhdeksi päiväksi.
He sanoivat: "Saksalaiset eivät tiedä kaikkea."
Kun kuulin nämä sanat, sanoin äidilleni:
"Se on totta. Miksemme mekin menisi päiväksi?"
Äitini sanoi: "Älä edes mieti sitä."
Saksalaiset tiesivät kaiken vakoilevien naapurien ansiosta.
Lapset ja koko muu perhe vietiin pois.
Me odotimme, että he palaisivat seuraavana aamuna.
Niin? Kertokaa vain.
Voi taivas.
Milloin se tapahtui?
Entä tytöt?
Kiitos.
Onko uutisia?
Joku kanteli.
Heidät kaikki vietiin.
Myöskö Fiamma ja Fioretta?
Niin, tytöt myös.
Sisar kertoi meille sen, ja kaikki itkivät lohduttomasti.
Se suru tuntui luissa ja ytimissä asti.
Tammikuussa 1944 keskellä ankarinta sotavuotta -
amerikkalaiset nousivat maihin Anziossa 60 kilometrin päässä Roomasta.
Pääkaupungin vapautus kesti kuitenkin puoli vuotta.
Liittoutuneiden hallitsemilla alueilla alettiin 20. tammikuuta kumota rotulakeja.
Tämä prosessi ei ollut kuitenkaan nopea eikä helppo.
Kuole, fasisti!
Seis! Mitä te teette? -Kuka sinä olet?
Pois tieltä! Tuo fasisti teloitetaan.
Minä olen juutalainen. Tuo mies pelasti poikani hengen.
Mitä oikeutta on tappaa hänet? -Tätä oikeutta.
Jos et mene pois tieltä, saat pelätä omankin henkesi puolesta.
Se on totta! Olemme juutalaisia, mutta hän pelasti silti henkeni.
Entä sitten? Hän on silti fasisti!
Haluatko olla samanlainen kuin hän?
Hän oli fasisti kuten 90 prosenttia italialaisista.
Heistä 70 prosenttia oli antifasisteja ja 20 prosenttia oli "pikkufasisteja".
Ja 10 prosenttia oli roistoja, jotka tekivät mitä halusivat.
Liittoutuneiden etenemisestä huolimatta -
7 172 Italian juutalaista, joiden joukossa liki tuhat lasta,
karkotettiin Saksaan ja Puolaan ja enimmäkseen Auschwitziin.
Vain muutama sata heistä selviytyi.
Sen sijaan että resursseja ohjattaisiin vihollisen hidastamiseen,
natsit liittolaisineen kiihdyttivät prosessia,
joka liittyi lopulliseen ratkaisuun juutalaisia vastaan.
Saavuttiin Auschwitziin.
Vihellyksiä, haukuntaa, huutoja saksaksi.
Meidät paiskattiin alas vaunuista jalat puutuneina.
Ne, jotka eivät päässeet itse ulos, heitettiin ulos vaunusta.
Ja siellä "Judenrampen" luona,
sillä keinotekoisella asemalla, jota oli valmisteltu vuosia,
tultiin yhtäkkiä maailmaan, joka ei ollut maailma vaan painajainen.
Sitä joutui osaksi pirullista suunnitelmaa,
johon ei ollut valmistautunut, ja sitä vain kysyi "miksi".
Sitten päästin lopullisesti irti isäni kädestä.
Toivottavasti hänkin ajatteli, että tapaisimme vielä sinä iltana.
Mutta -
emme enää nähneet toisiamme.
Silloin emme tienneet sitä.
Toivottavasti hänkään ei sillä hetkellä tiennyt sitä.
Ensimmäisessä parakissa -
henkilö riisuttiin.
Hiukset ja karvat ajeltiin.
Vasempaan käsivarteen tatuoitiin numero.
Ihminen ei ollut enää se henkilö, joka oli noussut junasta hetkeä aiemmin.
Kuinka sitä -
ei olisi tullut 13-vuotiaana hulluksi,
kun näki maailman,
jossa järjestelmällisyys, ankaruus ja terrori -
jokaista vielä elossa olevaa ihmistä kohtaan -
muuttivat henkilön numeroksi?
Ihmisestä tuli "Stück" eli kappale.
Sellaisia murhaajat halusivat ihmisistä tehdäkin.
Onneksi näytin ikäistäni vanhemmalta,
koska olin hyvin pitkä ja matka oli kuihduttanut minua.
Siksi kukaan ei kysynyt ikääni.
Myöhemmin sain tietää, että minua pidettiin 15-vuotiaana -
tai 16-vuotiaana.
13-vuotias joutui kaasukammioon.
Muutamaa päivää myöhemmin minut vietiin töihin tehtaalle.
Teimme hylsyjä konekivääreihin sotateollisuustehtaassa.
Koneen ääressä oli ranskalainen tyttö nimeltään Janine.
Hän oli ihastuttava tyttö.
Vaikka se olikin ankarasti kiellettyä,
vaihdoimme aina pari sanaa kaiken hyörinän keskellä.
Kun olimme työskennelleet joitakin kuukausia yhdessä,
kone katkaisi häneltä sormiluut kahdesta sormesta.
Tämän jälkeen tehtiin valikointi.
Tuo kauhea valikointi merkitsi, että kaikki sairaat -
ja työhön enää kykenemättömät lähetettiin kaasukammioon.
Ne olivat totaalisen kauhun hetkiä.
Kauhea pelko valtasi mielen, kun saapui sinne.
Sydän hakkasi ihan hulluna.
"Haluan elää, haluan elää, haluan elää."
Meidän täytyi marssia yhtenä jonona -
kahden upseerin eteen.
Ja ne miehet…
Sitä voi kuvitella alastoman naisen kahden univormupukuisen miehen edessä,
kun nämä katsovat edestä ja takaa sekä myös suuhun.
Sitten he tekivät suurenmoisen eleen ja sanoivat:
"Mene. Tällä kertaa jäät henkiin."
Sitä oli kiitollinen tappajille, että sai jäädä henkiin.
Minun jälkeeni he pysäyttivät Janinen ja lähettivät hänet kaasukammioon.
Reagoin kauhealla tavalla.
Minusta oli tullut nälkäinen ja itsekäs susi,
joka ei halunnut pitää kenestäkään eikä kestänyt enää eroamisia.
En kääntynyt enkä sanonut hänelle: "Hei sitten, Janine. Olet rakas.
Ole urhea."
En sanonut edes hänen nimeään.
Puin vaatteet ylleni.
Ja seuraavana päivänä oli toinen työntekijä hänen tilallaan.
En ole koskaan antanut sitä itselleni anteeksi.
Janine ei saanut vanheta.
Vain siksi, että hän oli syntynyt.
Sillä välin liittoutuneiden joukot ja neuvostoarmeijan joukot tahoillaan -
lähestyivät kaiken aikaa keskitysleirejä.
Puolassa natsit hylkäsivät valloitusuhan alla olevat leirit -
ja alkoivat siirtää karkotettuja juutalaisia Saksaan.
Auschwitz vapautettiin 27. tammikuuta 1945.
Tätä muistopäivää vietetään yhä.
Tuli käsky jättää tehdas -
ja lähteä kävelemään.
Tätä kutsuttaisiin myöhemmin "kuolemanmarssiksi".
Miten saattoi ensin kävellä Puolan halki -
ja sitten Saksaan?
Matkaa oli yli 700 kilometriä.
Jalkaa vain toisen eteen.
Miten se onnistuu?
Jos kaatui, vartijat tappoivat päähän ampumalla.
"Et voi kuolla tällä tiellä veriseen lumeen.
Sinun täytyy elää."
Sitten taas jalkaa toisen eteen.
Ja käveltiin ja käveltiin.
Ihmisiä kuoli ja kaatui tielle.
Kun mietin sitä tyttöä,
joka käveli lumessa voimatta tukeutua kehenkään,
joka oli täysin yksin siinä pahuuden maailmassa -
ja joka oli selvinnyt kaikesta, mitä oli kokenut ja nähnyt…
Miten se tyttö kesti sen loputtoman tuskan?
Miten hän selviytyi tähän näin ja tuli näin vanhaksi?
Miten?
1. toukokuuta puna-armeija saapui Malchowin keskitysleirille -
Berliinin pohjoisosiin, missä Liliana Segre oli vankina.
Pelästyneet natsit lähtivät pakoon yrittäen naamioitua vangeiksi.
Näin sen viimeisen leirin komentajan,
sen kauhean SS-miehen,
joka ruoski sokealla raivolla meitä kuoleman kielissä olevia naisia -
ja sokeasti löi meitä niin kuin vain sellainen hirveä ihminen voi tehdä.
Olin haaveillut yli vuoden kostosta,
koska tunsin sisälläni vihaa ja epätoivoa.
Kun näin hänen heittävän aseensa maahan,
koin hyvin suuren houkutuksen.
Ajattelin tarttua pistooliin ja ampua hänet.
Se tuntui oikealta loppuratkaisulta -
kaiken sen väkivallan jälkeen, mitä olin kokenut ja nähnyt muiden kokevan.
Mutta se oli vain yksi hetki.
Ymmärsin, etten ole sellainen kuin se murhaaja.
Että olin valinnut elämän enkä voinut viedä sitä keneltäkään.
Siitä lähtien olen ollut sellainen vapaa nainen -
ja rauhan nainen kuin olen yhä.
MILANO, SYYSKUU 1945
Terve. -Päivää.
Pois täältä.
Meillä ei ole mitään annettavaa.
Antonio.
Etkö tunnista minua?
Olen Liliana, Liliana Segre.
Herranen aika.
Liliana, Liliana!
Tiesin sen.
Tiesin, että olet elossa.
Katso tätä.
Se Punaisen ristin kortti, jonka lähetin sinulle Saksasta.
Anteeksi. En tiennyt muuta osoitetta. -Miten niin "anteeksi"?
Kun kortti tuli, soitin heti Amedeo-sedällesi.
Täällä ei asu enää ketään, mutta hän jätti puhelimensa.
Tule porttivahdin koppiin, niin soitetaan heti.
Paluu ja koti.
Mahdottomia käsitteitä tässä tapauksessa.
Kun he palasivat ja kohtasivat -
hengissä selvinneitä sukulaisia,
he yrittivät palata normaaliin elämään.
Usein, myös hyvässä uskossa, heitä kehotettiin unohtamaan menneet.
Paradoksaalisesti monen kohdalla -
selviytymisen jälkeinen vaikeneminen aiheutti sen todellisen trauman,
kun ei voinut puhua asiasta eikä tulla kuulluksi tai ymmärretyksi.
He sulkeutuivat ja vaikenivat.
Sukulaisteni ilmeet, kun he näkivät minut…
Pettymys paistoi heidän kasvoiltaan.
He katsoivat ällistyneinä tätä ihmistä,
joka ei vastannut enää yhtään heidän kuvitelmiaan -
eikä ollut yhtään sellainen kunnon tyttö kuin millaisena he tämän muistivat.
Oliko hyvää, kultaseni?
Syö vain. Se tekee hyvää.
Siinä se on.
Nyt näet sen paremmin.
Haluatko pelata niillä lottoa?
Liliana, pyydä anteeksi tädiltäsi. -Miksi?
Hän se minua tuijotti.
Tällainen ei käy.
Älä huolehdi, Amedeo. Ei sillä ole väliä.
Ole hyvä ja käytä veistä ja haarukkaa omenaan.
Mitä sinä omenista tiedät?
Omena on Jumalan lahja.
Viis välitän haarukastasi ja veitsestäsi.
Olin neitsyt.
Se oli suurin ongelmani.
Minut tutkittiin, eivätkä he uskoneet sitä.
Se oli nöyryyttävää.
Ei minulle mitään sellaista tapahtunut.
Ei meitä raiskattu. Ne jutut ovat tarua.
Olimme laihoja kuin luurangot, hirveitä, likaisia ja täynnä paiseita.
Meitäkö komeat saksalaiset olisivat halunneet?
He valitsivat halukkaita itsensä arvoisten joukosta.
Olin myös erilainen kuin ystävättäreni,
jotka ajattelivat poikia, uusia vaatteita ja tanssimista.
Saavutin muut koulussa.
Yksityisoppilaana suoritin viisi oppivuotta yhdessä.
Erityisesti opin -
unohtamaan toiveet isäni löytämisestä.
Hyvät kuuntelijat,
nyt jatkuu "uusien äänien" kilpailumme.
Kirjeitä on tullut jo paljon, mutta odotamme vielä paljon lisää.
Kirjoittakaa osoitteeseen RAI, Radio Audizioni Italiane.
Sodan jälkeen kuuntelimme radiota, jonka olimme vihdoin saaneet takaisin.
Radiossa oli sellainen kilpailu, johon lapset saattoivat ilmoittautua.
Kirjoitin osallistumiskirjeen,
ja luetutin sen äidilläni.
Äiti!
Kilpailuun odotetaan lisää kirjeitä.
Valitut pääsevät laulamaan.
Anna minun lukea se.
"Hyvä radioväki, olen Lia Levi, juutalaistyttö."
Mitä sinä teet, äiti?
Kirjoitamme sen uudelleen.
Et ole juutalaistyttö. Ymmärsitkös?
Olet pelkkä tyttö vain.
En ymmärtänyt, ja hän toisti.
"Et ole juutalaistyttö. Olet pelkkä tyttö vain."
Se oli liikuttava hetki,
koska ensin sitä ymmärtää jonkin asian vain hämärästi,
mutta sitten sen vasta sisäistää. Pelkkä sana muuttuu käsitykseksi.
Onneksi kolme vuotta paluuni jälkeen -
menin yhtenä kesänä isovanhempieni kanssa meren rannalle.
Menin siellä yhteen joukkoon, jossa oli poikia ja tyttöjä.
He ottivat minut porukkaan.
Huomasin heti yhden pojan.
Aloimme jutella.
Pidin hänestä heti kovasti.
Ällistyin, kun tunsin itseni naiselliseksi,
koska siihen asti olin ollut pelkkä tyttöparka.
Hän näki tatuoidun käsivarteni ja sanoi:
Tiedän, mikä tuo on.
Sait varmasti kärsiä kovasti.
Tiedän sen, koska olin vankina itsekin.
Olen nähnyt monia sinunlaisiasi.
Hän oli yksi niistä 600 000 antautuneesta sotilaasta,
jotka valitsivat keskitysleirin sen sijaan,
että olisivat liittyneet Salòn tasavallan riveihin.
Mennään.
Juu, mennään.
Sitten rakastuimme kovasti toisiimme.
Hän tarttui minua kädestä ja opetti minulle,
että kun olin palannut niin sanottuun sivistyneeseen yhteiskuntaan,
niin juuri minun piti sopeutua siihen.
En voinut vaatia sitä, että muut sopeutuisivat minuun.
Hänen rakkautensa ja kädestä pitämisen avulla -
koin suuren ihmeen elämässäni. Se ihme oli hän.
Kun menin keskikouluun,
koin hyvin voimakkaan tunteen.
Tajusin, että olin saanut vapauteni takaisin.
Ennen kaikkea olin saanut ihmisarvon,
jota kukaan ei ollut pystynyt tuhoamaan.
Kaikki meni hiljalleen ohi.
Vuonna 1947 isäni kuoli.
Äitini kasvatti sitten kolme lasta sukulaisten avulla.
Palasimme liike-elämään.
Ja nyt kerromme tässä näitä kaikkia mukavia asioita.
Onneksi aika on aina lempeä.
Se lievittää haavoja, vaikka ei parannakaan niitä.
Mitä minulle on jäänyt siitä ajasta? Se, että minusta tuli uusi ihminen.
Se aika ei ole minulle pelkkä kaukainen muisto.
Kehitykseni, elämäntapani -
ja puolustautumiskeinoni elämässä olen perinyt siitä elämänvaiheesta.
Nytkin on vaikeuksia -
ja esteitä elämässä, mutta ajattelen niin,
että jos silloinkin selvittiin, niin kyllä nytkin selvitään.
Liliana, Lia, Tullio ja Guido olivat kohtalon lapsia.
Sodan jälkeen he tekivät töitä, menivät naimisiin ja perustivat perheen.
Tämä on ollut heidän voittonsa niistä, jotka pitivät heitä vihollisinaan.
Liliana Segre asuu nyt Milanossa. Hänellä on 3 lasta ja 5 lapsenlasta.
19. tammikuuta 2018 presidentti Mattarella nimesi hänet elinikäiseksi senaattoriksi.
Tullio Foà asuu yhä Napolissa. Foàn äiti kuoli 103-vuotiaana.
Hän näkee veljiään usein, vaikka he eivät enää pelaakaan Kahnin veljeksiä vastaan.
Guido Cava asuu Pisassa.
Hän on toiminut kaupunkinsa juutalaisyhteisön puheenjohtajana.
Lia Levistä tuli laulajan sijaan käsikirjoittaja, kirjailija ja toimittaja.
Hän voitti 2018 Strega Ragazzi -palkinnon.
"Omistettu kaikille lapsille, joilta viha vei aikuisuuden."