Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
MUSSOLINI GRUNDSKOLA
Vi ses imorgon, flickor!
MILANO, MAJ 1938
Nej, spring inte, det får mig att se dålig ut. Se så!
Liliana. Kom.
Jag vill fixa till din rosett.
-Det är allt. -Tack.
-Fröken Cesarina, har ni barn? -Nej, det har jag inte.
Jag är ogift. Men som tur är har jag er.
Och jag älskar er som mina barn.
Men de andra har en mamma.
Sant.
Det betyder att jag älskar dig mer än de andra.
-Liliana! -Pappa!
-Hej, dr Segre. -Hej.
Hur gick det idag? Var du duktig?
Mycket duktig, som vanligt.
Ska vi gå?
-Hej då. -Hej då.
-Hej då, fröken Cesarina. -Hej då, Liliana. Vi ses imorgon.
I Milano, i skolan, väntade Liliana hela morgonen på det ögonblicket.
När hennes pappa kom och tog hennes hand.
Före raslagarna var jag bara en vanlig flicka,
i en liten familj.
Småborgerlig, sekulär.
Så det var en judisk familj,
men utan några särskilda ritualer.
Eller speciella vänskapsband.
Jag visste inte ens att jag var jude.
NEAPEL, JUNI 1938.
Maten är klar om en halvtimme.
Okej, mamma!
Då sätter vi ihop lagen.
Vi är fem, men Kahn är fyra.
-Du kan spela med dem. -Okej.
I Neapel älskade Tullio Collina del Vomeros gator,
havet och fotbollsmatcherna mot bröderna Kahn
som han delade mer än passionen för fotboll med.
Vi var en medelklassfamilj.
Den bestod av pappa, mamma och fem syskon.
Och jag var yngst.
Vi var en lugn familj.
PISA, JULI 1938
I Pisa hade Guido en dröm.
Att bli en man som sin far, god och modig.
Och med sin pappa upptäcker han
att ett barns mod, kan vara större än en vuxens.
Kom igen, Augusto! Du kan väl också jobba här?
-Varför är du kvar på järnvägen? -Järnvägen är ett säkert jobb.
Det är fint, men vi får se hur det går.
Och du gillar väl tåg, Guido?
Farbror, är bokstäverna äkta guld, eller?
När det är det, ska jag överväga att jobba här.
CAVA TYGER
-Snyggt. -Bra jobbat, farbror.
De flesta butiker brukade tillhöra judar.
Det inkluderade mina farbröders butiker, låt oss säga min familjs.
Det var min farmors verkstad.
ROM, SEPTEMBER 1938
Lia älskade att läsa barnböcker och hitta på historier.
Hon sjöng också bra.
Lia, kan du göra läxan?
Ja, jag ska.
Det räcker! Jag stänger av.
Nej, vänta! Låt sången avsluta.
Nej.
Pappa kommer snart. Gör läxan, fort.
Okej, då avslutar jag den själv.
Jag kan den.
Visst…
Och vad kan ni göra, signora? Lia är bättre än radion.
Jag tillhörde en medelklassfamilj.
Låt oss säga, ganska välbärgad med judiska värderingar.
Men inte troende, förutom traditionen.
Det var en välinformerad familj.
Jag fick ångest redan innan raslagarna.
Judiskheten i världen var
under 16 år, och trots vår politik,
en fiende oförenlig med fascism!
Man behöver ett klart och hårt
rassamvete
för att förstå olikheterna,
och visa tydlig överlägsenhet!
Den 5:e september 1938, i San Rossore, Pisa,
skrev kung Vittorio Emanuele under det första påbudet
för att förbjuda judar från att utföra de flesta jobb
och förbjuda judiska barn att gå till skolan.
Det är början på en förföljelse
av 50 000 italienare, vars enda brott var att vara jude.
Det är en skam! En skam! Det är omöjligt!
Jag förstår inte. Hur tänker Mussolini?
Vart ska du? Amedeo, varför säger du inget?
Vad kan jag säga? Mussolini var annorlunda förut.
Mussolini är Mussolini!
Vad är det med dig? Han är Hitlers allierade! Hur tänkte du?
Tyskarna bad honom inte att göra det han gör!
Det var hans idé!
-Lämna mig i fred! -Ja, gå bara. Gå!
Roberto, du borde inte ta ut det på din bror.
Vad har han med det att göra?
Ja, men det är för lätt! Vad ska vi säga till Liliana?
Vad har hänt?
Va? Vad har jag gjort?
Du har inte gjort nåt.
Det kanske är bäst att ni pratar en stund.
För att förstå raslagarnas hemska påverkan
på ungdomarna 1938,
måste man också förstå sveket de utsattes för.
De var italienare uppslukade av tidens kultur.
De kände sig som fascister.
Överlag var deras judiska kultur marginell.
Men införandet av raslagarna
kastar judendomen i ansiktet på dem.
De får dem att känna sig judiska för att andra tvingar dem.
Delstatens centralarkiv i Rom
är nästan sprängfyllt av Mussolini-anteckningar
som relaterade till antijudiska lagtexter.
Det är tydligt att personen som tillämpade dem, hade läst på.
Och lagarna som kom ut, med tanke på att han var diktator,
var frukten av ett arbete som var, om vi kan använda den termen,
"seriöst och grundligt". Ur hans synvinkel, förstås.
Från oktober 1938
är Tullio Foà, Lia Levi, Guido Cava och Liliana Segre
inte längre barn som alla andra.
De har relegerat er. Du får inte gå tillbaka till skolan.
-Vad har jag gjort? -Du har inte gjort nåt.
Det är regeringen som har skapat lagar, nya lagar,
som förbjuder judiska barn att gå i skolan med de andra.
Men varför jag?
Vi är judar, Liliana.
Ja, men än sen?
Jag är italienska. Relegerade de italienska barn?
Inte katolska italienare, som kallas för arier.
Ordet "avstängd" från grundskolan,
där jag gick första och andra året,
var allvarliga nyheter.
Jag stod knappt ut.
För även ett barn vet
att bli avstängd från skolan betyder att man har gjort nåt dumt.
Jag började fråga mig:
"Varför? Varför? Varför?"
Jag kunde aldrig kunde svara på den. Det kan jag fortfarande inte.
Jag förstår inte.
Betyder det att vi är värda mindre?
För dem, ja.
Men så är det inte. Inte alls.
För mig är du värd lika mycket som alla barn. Mer, faktiskt!
Vad gör vi nu?
Nu ska jag hitta en skola som även tar emot judiska barn.
Men du får inte träffa fröken Cesarina igen.
Hur ska vi berätta det för henne? Hon tycker så mycket om mig.
JUDISKA LÄRARE OCH ELEVER STÄNGDES AV FRÅN SKOLAN DEN 16/10
PAPPAN OCH MAMMAN TILLHÖR INTE DEN JUDISKA RASEN.
Raslagarna överraskade oss alla.
Efter lite muttrande hemma hörde jag min mamma
tog mig åt sidan och sa: "Jag måste prata med dig."
Hon sa att jag inte skulle gå tillbaka till den kommunala skolan.
Det var början på min bestörtning, om än omedveten om det.
"Ni får inte gå tillbaka till skolan."
Jag var åtta, min bror var elva. Jag sa: "Men varför, pappa?
Vi har studerat och fått bra betyg. Varför går vi inte gå till skolan?"
"Därför. Bara för att. Det ska du inte."
Barnen måste inte bara uthärda den nya verkligheten som slår dem.
De ser också sina familjer hamna i kaos och desperation.
Visst är hon fin, Guido?
Augusto, vad är det?
Augusto.
-Jag vet inte hur jag ska säga det. -Kom, Guido.
Stanna med lillan.
Där, med din lillasyster.
Augusto, vad är det?
Jag förlorade mitt jobb, Cinzia.
Jag fick sparken i morse. Läs.
Men det kan de inte.
Jo, de kan sparka mig. De måste, faktiskt.
Och det blir ingen mer skola för Guido.
Kontorschefen ringde pappa och sa:
"Cava, jag är glad att du blivit pappa."
"Men jag måste säga nåt."
De goda nyheterna är att du fick en tredje dotter.
Men jag har fler nyheter."
Han öppnade lådan och gav honom brevet.
Pappa kände till raslagarna och förväntade sig det.
Och de sparkade honom.
-Men varför vi? -"Varför"? För att vi är judar.
Vi är judar.
-Pappa, vad händer? -Jag vet inte, Guido.
Jag vet inte.
Särskilt för de yngsta barnen
börjar världen med föräldrarnas uppmärksamhet.
Säkerheten som föräldrar ger dem.
Så att se, utan att veta vad som hände,
att se sina föräldrar försvagade, i tårar,
oförmögna att lugna barnen,
var den första osäkerheten
och förlust av ett barns värld.
Vi vet i stora drag vad raslagarna var för nåt,
hur de förstörde judarnas liv
och gjorde dem till inte andra klassens medborgare, utan "icke-medborgare".
Men alla dessa små orosmoln, även obegripliga,
slog till dagligen.
Jag tänker inte sluta!
De sa det andra gånger, men det hände aldrig.
Det gick bra fram till nu, för min svåger var krigshjälte.
Det skyddade oss.
Men nu räcker det inte. Vi kan inte ha kvar dig längre.
Men varför?
För att du är arier.
Arier.
Är jag? Jag är från Tivoli. Vad betyder det?
För staten är du arier.
Judar kan inte längre ha arier i tjänst.
Tjänstekvinnan var som en familjemedlem.
För oss var det som att ta bort en pelare, en familjemedlem.
Det gick inte att förstå. Det kändes omöjligt.
Vad ska Lia göra utan mig?
Det kan finnas en lösning, om du går med på det.
-Signora Colaté. -Grannen?
Jag pratade med henne. Hon kan låtsas anställa dig.
-Vadå "låtsas"? -Du fortsätter jobba här.
Men du sover hos Colatei.
-Ska jag jobba för dem? -Nej, men du kanske gör några sysslor.
Du kan hjälpa dem, bara för att vara snäll.
Du stannar väl hos oss?
Det verkar konstigt.
Men om ni säger det, signora, så går det bra.
Hurra!
Pakten var att vi betalade henne,
men att hon bodde hos familjen och hjälpte till ibland.
Men sen blev hon uppslukad av dem, och identifierade sig med dem.
Förutom att vi blev ledsna, blev vi avundsjuka.
Det fanns andra flickor där och hon tog hand om dem.
Hej.
Det var hjärtskärande scener.
I vardagen, inga stora saker.
Men mindre dramer som påverkade våra liv.
Barnen förstår inte varför alla vänder dem och deras föräldrar ryggen.
Vad gäller alla moderlösa barn
tog läraren på sig en speciell roll
i mitt lilla hjärta, hur jag kände då.
Hon var en kvinnlig figur…
…som jag kände tillgivenhet till och som gav mig ett hopp.
Liliana litar på er.
Men hon är rastlös.
Hon oroar sig mer för er, än för sig själv.
Mig?
Jag visste inte hur jag skulle säga det. Jag var rädd att göra er upprörd.
Visst.
Hon är väldigt känslig.
-Men ni ska se att hon förstår till slut. -Ja, jag hoppas det.
Ni är hennes lärare.
Och när det här måste ske, kan ni kanske göra det lättare.
Jag? Ursäkta, hur? Vad har jag med det att göra?
Det är inte upp till mig om Liliana kan gå tillbaka till skolan.
-Jag stiftade inte lagarna. -Självklart vet jag det.
Men ni kan hjälpa henne att förstå och stötta henne i början.
Dr Segre, försök förstå mig.
Att bli inblandad i det här har blivit väldigt farligt.
Jag är tjänsteman.
Jag måste också tänka på mig själv och de andra flickorna.
Det handlar inte bara om er judar.
Nu måste jag gå.
-Hej då. -Hej då.
Det var en stor besvikelse för mig.
För jag förväntade mig kyssar och kramar och stor smärta
över att jag inte fick gå i skolan, men hon sa:
"Jag stiftade inte raslagarna. Hur är jag inblandad?"
Hon hälsade inte ens på mig.
Och det var väldigt jobbigt.
Jag tror att de var 25 flickor då.
Och bara två av dem, fortsatte vara mina vänner.
De fortsatte bjuda in mig till sina små fester
och kom hem till mig för att leka.
De andra märkte inte att jag hade slutat skolan.
Skolan är bara första steget.
Regimen vill eliminera judar från alla offentliga platser
och alla institutioner, även om priset var högt.
Till slut får lärarna sparken och landets intellektuella med hög profil.
Som forskarna Emilio Segre, Bruno Pontecorvo och de två Nobelpristagarna:
fysikern Enrico Fermi, gift med en judinna
och ekonomen Franco Modigliani.
Italien protesterar inte offentligt.
Kungen protesterar inte.
Den andra stora makten protesterar inte,
det vill säga motkraften, den så kallade Heliga Stolen.
Lagen från 1938 åtföljs genom enighet
eller välsignade formler av högt, tyst samtycke.
Regeringen som utfärdade lagarna den 5:e september 1938
ändrade lagen.
Han sa att om det bara gick att organisera grundskolan
och få en klass på 10 flickor och pojkar från första till femte året,
skulle de tillåtas gå på en statlig skola.
Förlåt, men jag har inte…
Totò, var snäll och kom hit.
Kan du hämta kaffe åt mig? Men inte här nedanför.
-Gå till piazzan. Det är godare. -Okej.
Signora Foà, vi har ett problem.
Lagen tillåter att man skapar en specialklass för judar,
om det finns minst tio sexåringar.
Här på Vanvitelliskolan har vi bara nio.
Jag vet, mina barn studerar här.
-Remo och Mario. -Ja, jag vet.
Jag är intresserad av den andra. Det var därför jag kallade på er.
Vad heter han?
-Tullio! -Tullio!
-Hur gammal är Tullio? -Fem.
Är ni helt säker på att han är fem?
Nej.
Han är sex år.
Bra.
Vi ansluter oss till de andra nio och bildar klassen.
Om jag hade varit fem hade det varit omöjligt.
Men om det är så, så…
Tack, rektorn. Tack.
-Hörde du? -Måste jag gå i skolan ett år tidigare?
-Måste jag tacka för det också? -Tullio!
-Tack. -Varsågod.
-Hej då. -Hej då.
Hej då, lillen.
-Hej då. -Hej då.
Tack.
Jag var nöjd.
Jag gick i skolan med min storebror och hans vänner.
Vi träffades på vår heliga plats, en synagoga.
Jag hade på mig mitt svarta förkläde,
min stärkta vita krage och fina, röda rosett.
Men några dagar senare började jag märka nåt konstigt.
Ett.
Två.
Vanvitelliskolan hade en stor grind och en väldigt liten sidogrind.
Alla pojkar och flickor gick in genom huvudingången.
Och bara vi tio gick in genom den andra grinden,
femton minuter före de andra.
Vi gick också därifrån en kvart efter de andra.
Det var då det blev tydligt att det var vi som var onormala.
Vad gör de?
De är judar. De får inte träna med oss vanliga.
Vi fick inte ha kontakt med de andra barnen.
Och uppenbarligen sa de: "De är judar! De är judar!"
Men inte ens de visste vad det betydde.
Alla små, till och med obegripliga orosmoln
slog till varje dag.
Till exempel att judar inte kunde ha en radio.
Redan då tänkte jag: "Det är ingen radiosändare."
Om det var en,
kunde man ge information till fienden, inte bara lyssna.
Det var svårt. Det var som att neka barn en tv.
Och det blev snabbt värre.
Flera cirkulär stärker raslagarna.
Det är diskriminering och förbud av alla slag.
Det spelar ingen roll att begränsningarna är absurda.
ARISK BUTIK
Det som är förbjudet räknas inte. De vill göra livet omöjligt för judar.
På så sätt får regimen två resultat samtidigt.
Ett är enkelt och rent, att förfölja judarna.
Det andra är att få dem att ge sig av.
Pappa var vice chef på en bank.
Han fick höra att han inte fick vara kvar.
Han hade fått sparken.
Pappa frågade varför och de sa att det var för att han var jude.
Pappa emigrerade till Afrika. Asmara för att vara exakt,
där man trodde att det kunde finnas jobb,
och även för att raslagarna inte var lika hårda där, som i Italien.
JUDAR
-När hände det? -Ikväll.
Ynkryggar.
-Bättre så. Tänk om du var där inne. -Ska vi dessutom vara tacksamma?
Franco, lyssna.
Gäller ditt erbjudande fortfarande?
Är du säker? Nu är det farligare.
-Vi vet inte hur det slutar. -De tog mitt jobb ifrån mig. Och vet du?
Jag skaffar ett nytt jobb. Jag bryr mig inte om det är farligt.
Är det okej för dig?
Självklart, Augusto. Självklart!
Kom, vi har att göra.
Jag vet inte varför, men jag kände för det.
Jag plockade upp en skärva från fönstret.
Vem vet varför? Jag kände bara för det.
Jag stoppade den i fickan.
Och jag behöll den efter kriget. Tyvärr tappade jag bort den.
Kanoner och bomber.
Jag minns att jag hade den efter kriget.
Italienare!
Spring till vapnen!
Visa…
ROM, 10 JUNI 1940
…er envishet!
Ert mod!
Ert värde!
Hemma såg mamma orolig ut.
Mor- och farföräldrar, fastrar och farbröder, äldre bröder. Alla oroliga.
När jag kom hem, saknades det alltid en tavla, ett bord eller en matta.
För att ge oss fyra barnen mat, sålde mamma allt hon kunde.
Vi blev praktiskt taget fattiga.
Men att vara fattig är ingen skam.
Det är ett villkor.
Mamma bestämde sig för en sak, hon frågade oss först…
Att hyra ut ett rum.
Ett rum hyrdes ut till en lång herre som jag minns väl.
Det kom en man.
Vi insåg att han lyssnade på Radio London.
Det var en viktig kanal.
En italiensk talare skickade konstiga meddelanden till Italien.
"Felice är inte lycklig."
Det betydde inget för vanliga människor.
"Kon ger ingen mjölk."
Men för partisanerna som organiserar sig mot tyskarna,
betydde det mycket.
Det betydde att planen antagligen skulle hoppa fallskärm med mediciner,
vapen, pengar.
Men när mamma insåg att han lyssnade på Radio London
sa hon: "Du kan inte stanna här längre."
"Jag har fyra små barn och vi är mitt i cyklonen."
Snälla, du måste gå."
Han gick. Han hette Piero Calamandrei.
Han var en av karaktärerna som skrev konstitutionen.
Vem tog bort sigillet?
Ni kanske lyssnar på Radio London?
Det blir problem.
Vet ni?
Förlåt, det måste ha varit städerskan.
Den är nog lätt att laga.
Den kan nog lagas!
Titta i de andra rummen.
Kamrat, kontrollera våra dokument.
-Ni ska få se att vi är anständiga. -Dokument?
Jag vet vilka ni är.
Snälla, kontrollera dem ändå.
Det är okej.
Då går vi!
-Ska vi bara gå? -Ja.
Ta den och god natt.
Då frestas ni inte mer.
Eller hur?
Tacka mig då.
Tack.
Inget har hänt.
Inget, det är över. Det är över, min flicka.
Det finns också en typ av våld,
som den byråkratiska tillämpningen av lagarna,
som upptäcktes av Anselmi-kommissionen.
Det står i rapporterna.
Tänk er att polisen går in i judarnas hem
för att konfiskera tandborstar, pottor, vardagliga saker.
Vad gäller ägande fanns det två faser.
Under en period från 1938 till 1943
slipades spetsarna ner.
Det var lågt i tak
på vad en jude fick äga.
De tvingas överge dem
och de beslagtogs i utbyte mot certifikat
som låg långt under marknadsvärdet.
Att köpa och sälja judars hus var en manna för staten.
Efter 8:e september 1943
går man över till att konfiskera
allt judarna ägde.
Väldigt få förstod att de måste fly.
Det räckte inte med att förstå det, det behövdes kunskap.
Det behövdes visum och utländska dokument.
De flesta länder stängde sina gränser för flyende judar.
Så många såg sin chans att fly, försvinna.
Skulle man lita på en granne, eller en främling?
Ibland var det grannen som förrådde och tvärtom, främlingen som skyddade dig.
Vad är det, mamma?
Signora Foà.
Salvatore Pace, Säkerhetstjänsten. Vi går vidare, snälla.
Få det att se ut som ett trevligt samtal. Le.
Vi fick in en rapport.
När det händer måste jag som polis bekräfta det.
-Vilken rapport? -De är ute efter er. Förstår ni?
I er position är det lätt att spåra er.
Det är problemet. Det är farligt för er och er familj.
Och vad vill ni ha av mig?
Finns det nån,
en vän som inte tillhör er ras
som ni är redo att skriva över ert hus på?
Era räkningar. Vattnet, ljuset.
Jag vet inte, jag måste tänka. Varför?
Gör det genast.
Då försvinner ni äntligen.
Ni kanske blir spöken för oss.
Vi har aldrig träffats.
Tack. Kom.
Vi var tacksamma att kommissarie Pace hjälpte oss.
Vi visste inte vem han var och han kände inte oss heller.
Det var en altruistisk handling.
Liksom Marcello Magri, som var en vän till familjen,
som skrev räkningar och hyran i sitt namn,
trots att partiet hotade med allvarliga påföljder.
Efter att USA gick med i kriget, började vinden vända.
Den 10:e juli 1943 landar de allierade på Sicilien.
Strax efteråt, den 25:e juli, avsätts Mussolini och grips.
Den 8:e september utropar general Badoglio vapenstillestånd.
Många italienare tror att kriget är över, men nej.
I Italien utbryter kaos.
Kungen och regeringen flyr från Rom till Brindisi
och lämnar den italienska armén utan order.
Hundratusentals soldater fångas av tyskar och deporteras till Nordeuropa.
Landet delas i två delar. Södern kontrolleras av de allierade
medan mitten och norr ockuperas av nazisternas fasciststyrkor.
När Livorno bombarderades
var invånarna i Pisa också oroliga.
Vad har vi här?
-Var är den judiske kapitalisten? -Han bor i det huset.
Slå in dörren!
Hjälp!
Hjälp! Släpp!
Hjälp!
Släpp! Hjälp!
Sätt fart! Du, smutsiga jude, upp med dig!
Upp med dig! Jag kan inte förlora tid!
Var är guldet?
Guido, gå bort från fönstret!
Vi måste ge oss av.
Vi gör så här.
Ta Flora och gå till din faster.
Guido och jag kan åka till min bror i Cacci, okej?
Mussolini, befriad av nazisterna, återtar makten
och utnämns till statschef i Salòrepubliken,
som sträcker sig från Lazio, även Rom, till alla nordliga platser.
Medan de allierade styrkorna stödjer kung Vittorio Emanuele III
i kungariket Italien, uppbyggt av hela södern,
väljer Mussolini att hålla fast vid Hitlers vrede.
De som tillhör den judiska rasen
förklaras officiellt utlänningar och fiender.
Alla judar måste arresteras
och deporteras till koncentrationsläger i Tyskland och Polen.
Frihet och fred verkade vara nära.
Men för italienska judar är det början på en fruktansvärd mardröm.
Carta di Verona är ett dokument som godkändes i mitten av november 1943.
Det har en rad mål inom det sociala området.
Det kungörs att judiska medborgare är utländska
och att de under kriget tillhör fiendens nationalitet.
Och då upphävs medborgarskapet för italienska judar.
Andas.
Kan du följa med mig ut en stund?
Barnet har lunginflammation.
Han måste läggas in genast.
Nej, det är omöjligt.
-Det är omöjligt. -Varför?
För att vi är judar.
Därför gömmer vi oss här.
Pappa sa: "Doktorn, vi är en judisk familj.
Vi kan inte åka till sjukhuset för tyskarna skulle föra bort oss."
Jag förstår.
Han är fascist.
Tänk om han anmäler oss?
Han startar motorn och kör.
Efter en knapp timme…
…kom läkaren tillbaka.
Febern är fortfarande hög.
Här.
En tablett var sjätte timme.
Var sjätte timme.
Berätta hur han mår i morgon.
-Tack. -Tack, doktorn.
På den tiden fanns inte penicillin, bara medicin.
Han kom två gånger om dagen i en vecka.
Morgon och kväll.
Familjer har bröder, systrar,
ibland även tvillingar,
vars öde är beseglat.
Allt kommer att bli bra, Guido.
Det skiljer ett år mellan bröderna Amedeo och Alberto.
De var väldigt olika.
En vinnare.
Det var min farbror.
En förlorare. Det var min pappa.
När det var dags att fly,
det svåraste ögonblicket för alla,
var min farbror gift med en katolik
och de flydde över berget.
Bara så där lämnade han pappa med de två föräldrarna.
Farfar, jättesjuk i Parkinsons
och farmor, som höll på att bli galen
på grund av all rädsla och chock.
Min pappa, en fantastisk son och far,
var så rädd och kluven.
Han ville skydda mig.
Men hur kunde han lämna sina föräldrar ensamma? Hur?
Nazisternas fasciststyrkor genomför omedelbart deporteringsplanen
och väljer en stad att börja i.
Deportationen började i Neapel.
Tyskarna hade organiserat allt väl.
Överste Scholl, Campania-regionens befälhavare i Neapel
organiserade allt.
Han valde till och med musik att ackompanjera judarna med.
För att underlätta judarnas marsch.
Det var Lacrimosa, från Mozarts mässa i D-moll.
Men överste Scholl underskattade neapolitanarna.
För på fyra dagar lyckades neapolitanarna besegra tyskarna.
Mitt bland partisaner, pojkar och flickor,
flydde tyskarna på fyra dagar.
Och Neapel var den enda staden i världen
som befriades utan hjälp från någon armé.
Den 9:e oktober i Trieste och 16:e oktober 1943 i Rom,
grips tusentals judar.
Efter några kontroller lastades de på boskapsbilar
och skickades till koncentrationsläger i Centraleuropa.
Av de 1 259 som greps i huvudstaden, var 207 av dem barn.
Men bara 15 män och en kvinna återvänder från Auschwitz.
Många i Rom lyckas rädda sig själva.
De gömmer sig i kloster som modigt öppnade sina dörrar.
Det här är en flickas dokument. Hon studerade här, men har inte återvänt.
Nu är de dina. Det står Maria Cristina Cataldi.
Det här är ditt namn från och med nu.
Du svarar bara om de använder det namnet.
Lia finns inte längre. Glöm henne för tillfället.
De gav mig en 11-årig flickas namn som heter Maria Cristina Cataldi.
Och det var det bästa för en jude att heta Maria Cristina.
Efternamnet spelar ingen roll.
Jag vet att för många judiska barn var det en tragedi att förlora sitt namn.
För mig var det ingen tragedi.
För mig var det som att vara med i en pjäs igen.
Innan de äter, gör flickorna alltid korstecknet.
Maria Cristina, det måste du också, annars förstår de andra.
-Kan du det? -Ja.
Mer eller mindre.
Bara att du gjorde åt fel håll.
Katoliker gör så här, från vänster till höger.
Du gjorde det på ortodoxt vis, från höger till vänster.
Duktigt, där har vi det.
Fiamma.
Kom hit.
-Ja, mor. -Det här är Maria Cristina.
Från och med nu delar hon rum med er.
Följ med henne så att hon kan packa upp.
Gå.
Jag heter Fiamma. Trivs du här?
Jag vet inte, kanske.
Du ska se att det går bra. Om du vill kan du sova med min syster.
Hon heter Fioretta.
-Hej. -Hej.
I klostret var faran nära.
För tyskarna kom två, tre gånger.
Och en gång…
Jag fick höra det för ett år sen från en syster som fortfarande lever…
Att de letade efter judar.
Men de nöjde sig med de två första våningarna.
På grund av ett mirakel, precis när de skulle upp på tredje planet,
där judarna gömde sig, stack de.
För att i norr,
där herraväldet är i händerna på nazisternas fasciststyrkor,
är enda hoppet att hålla sig gömd eller fly till Schweiz.
Min far hittade ett system,
som verkade vara vägen till räddning för farföräldrarna.
Ett tillstånd från Comos station.
Med tanke på ålder och hälsa
utfärdade Como Station tillståndet för två gamlingar
där det stod att de inte kunde skada det tyska riket.
Då försökte vi fly till Schweiz.
Är vi framme? Är vi i Schweiz?
Inte än.
Och från och med nu är det farligare.
Det är fullt av patruller.
-Och? -Så det är 1 000 lire till.
Vadå? Jag har redan gett er 1 000 lire.
Då hittar ni Schweiz själva.
Vänta. Vänta.
Det här är guld och värd mer än 1 000 lire.
Vi var…
Två småborgerliga personer mot berget. Oförmögna, groteska.
Pappa hade alltid sagt: "Vi klarar det aldrig."
Jag: "Jo, det måste vi absolut. Kom igen."
Jag kände mig som en hjältinna
på bergen bakom Varese.
Bakom smugglarna som säger: "Snabbt, annars skjuter patrullen!"
Över krönet där. Det är Schweiz.
Kommer ni inte?
Ni måste åka till Schweiz, inte jag.
-Väskan. -Där!
Den kommer fram före er.
När vi kom till Schweiz var vi lyckliga.
Jag sa: "Ser du pappa? Vi gjorde det!" Och vi kramades glatt.
Nej.
Sluta! Upp med händerna!
Vilka är ni?
Judar. Italienska judar.
Dokument.
Tack och lov att ni kom.
Våra liv är i fara. Det vet ni väl?
Jag vet att ni kan vara desertörer.
Det var en hemsk man.
Han föraktade oss, sa att vi var lögnare,
att judarna inte förföljdes i Italien.
Att min pappa vid 43 års ålder ville slippa kallelsen,
på grund av de fascistiska raslagarna.
Judar kunde inte delta i armén.
Om du tar oss till er överordnade kan vi förklara.
Jag tar er ingenstans! Gå tillbaka dit ni kom ifrån!
Ni förstår inte vad det innebär för oss.
Ni förstår inte! De dödar oss om vi går tillbaka!
Jag ber dig! Snälla!
Jag kastade mig på marken och bönade och bad.
Han skickade tillbaka oss under pistolhot.
När vi greps vid gränsen…
…hade jag ännu inte förstått…
…för jag var där med pappa.
Vad som skulle hända senare, var omöjligt att föreställa sig.
Jag tänkte bara på då:
att de hade åldrats i förtid av det som hände.
När jag först kom dit, var det ett kvinnofängelse.
De digitala fingeravtrycken, bilderna.
Varför?
Varför? Varför? Varför?
Jag hade den där besatta frågan…
"Varför var jag där?"
Sen förde de mig till Como-fängelset
och efter det, det stora San Vittore-fängelset i Milano.
Jag föddes i Milano och cyklade alltid runt i fängelset.
Men jag trodde aldrig att jag skulle få se det inifrån.
Fängelset jag såg utifrån.
Och efter 40 dagar
fängslad i cell 202, femte kvarteret,
där jag var med pappa…
Efter att ha stått ut med ångesten
att se honom föras bort två, tre gånger i veckan
för hemska Gestapo-förhör.
Jag blev gammal.
När han kom tillbaka, kramades vi.
Jag var hans mamma.
Jag var hans syster.
Han var mitt barn att trösta.
Sen kom dagen
när en tysk tjänsteman kom
och sa att vi skulle förbereda oss för en okänd destination nästa dag.
Hur kan man titta i vagnen? Hur känns det?
Hur mår man?
Hur accepterar man det?
Vad undrar du?
Varför? Vem gjorde det här?
Vem organiserade det här?
De är människor som vi. De är inte galna.
Först gråter alla i vagnen.
Tårarna som ingen torkar.
Skräcken av att vara inlåst.
Och sen gråter ingen längre.
Och där är bönen.
Bönen från de som samlats i mitten av vagnen och tackar Gud.
Vi ser på dem med avund.
De prisar till och med Gud i den situationen.
Var fanns Gud?
Jag vet inte.
Det var judisk påsk.
En familj med två judiska flickor i gruppen
bestämde sig för att fira judisk påsk en dag
och åkte hem. Bara för en dag.
De sa faktiskt: "Tyskarna vet inte allt."
De orden slog mig, så jag sa till mamma: "Det är sant, vi kan väl också gå en dag?"
Mamma sa: "Tänk inte ens tanken."
Tyskarna visste allt, för grannarna tjallade.
Barnen fördes bort tillsammans med hela familjen.
Och vi väntade på dem.
Vi väntade på dem nästa dag.
Ja? Säg.
Nej.
När hände det? Och flickorna?
Tack.
Nåt nytt?
En tjallare.
De tog dem. Alla.
Till och med Fiamma och Fioretta?
Ja, flickorna också.
Nunnan fick berätta.
Alla grät nåt fruktansvärt.
Ett drama som gick rakt in i märgen.
I januari 1944, krigets värsta år
landar Amerikanerna i Anzio, 60 km från Rom.
Men det tar dem sex månader att befria huvudstaden.
I territorier som kontrolleras av de allierade,
inleds upphävandet av raslagarna den 20:e januari.
Men vägen blir både långsam och svår.
-Jag ska döda dig. -Dra åt helvete!
-Sluta! Vad gör du? Sluta! -Vem är du?
Försvinn! Han är en fascist som ska avrättas!
Jag är jude! Den här mannen räddade min sons liv.
-Om du dödar honom, var finns rättvisan? -Här.
Om du inte ger dig av, bör du oroa dig för ditt liv.
Det är sant! Vi är judar, men han räddade mitt liv.
Vad betyder det? Han är fortfarande fascist!
Och du? Vill du bli som han?
Han var fascist som 90 % av italienarna.
70 % var antifascistiska.
20 % var småfascister.
Och så var det tio procent som var dumma, snuskiga, kriminella
som gjorde det de gjorde.
Trots de allierades framryckning,
deporterades 7 172 italienska judar, varav nästan 1 000 barn,
till Tyskland och Polen, mestadels till Auschwitz.
Bara några hundra överlevde.
Istället för att använda militära resurser för att sinka fienden,
påskyndade nazisterna och deras allierade faktiskt genomförandet
av den slutgiltiga lösningen mot judarna.
Auschwitz nås.
Vissel, skall, skrik på tyska.
Vi kastade oss ner från vagnarna med stela ben.
Folk som inte kunde ta sig ut, kastades ur vagnen.
Och där, på "Judenrampen"
en konstgjord station,
kom man till en värld som inte var en värld.
Man kom till en mardröm.
Man var del av en djävulsk design
man inte var redo för och man undrade varför.
Sen släppte jag min fars hand för alltid.
Jag hoppas att han också trodde att vi skulle ses igen den kvällen.
Men…
Det gjorde vi aldrig.
Men det visste vi inte.
Jag hoppas att han inte visste det då heller.
I den första baracken…
…klär de av dig,
…rakar dig.
Ditt nummer tatueras på vänster arm.
Du är inte längre den som klev av vagnen för två timmar sen.
Hur gör man?
Att vid 13 års ålder inte bli galen?
Jag såg den här världen.
Där allvaret och skräcken
märker människor så länge de lever.
De förvandlade dig till en siffra.
De gjorde dig till en "Stück", en bit,
precis som dina mördare ville att du skulle vara.
Som tur var såg jag äldre ut än jag var.
Dels för att jag var lång och dels för att resan torkade ut mig.
Ingen frågade om min ålder.
Senare upptäckte jag att de såg mig som en 15-åring,
eller en 16-åring.
För var man 13 år, skickades man till gaskammaren.
Några dagar senare, togs jag till en fabrik för att jobba.
Vi gjorde kistor för maskingevär.
Det var en fabrik som arbetade för kriget.
Vid maskinen fanns en fransyska som hette Janine.
Hon var en söt tjej.
Och även om det var förbjudet
utbytte vi alltid några ord när vi kom och gick.
När vi hade jobbat ihop i flera månader
skar maskinen av två falanger på två av hennes fingrar.
De följande dagarna valdes vissa ut.
Som de ibland gjorde för att minska antalet sjuka.
De som inte längre kunde arbeta skickades till gaskammaren.
Det var stunder av total skräck.
Man kände en överväldigande rädsla.
Hjärtat bankade hårt.
"Jag vill leva. Jag vill leva. Jag vill leva."
Vi fick ställa oss på rad
och det kom två tjänstemän.
Och de…
Tänk er en naken kvinna framför män i uniform.
De tittar på henne framifrån, bakifrån, i munnen.
Sen gör de den fantastiska gesten.
"Gå, den här gången lever du."
Man är tacksam mot mördaren, man lever och är lycklig.
Bakom mig stoppar de Janine och skickar henne till gaskammaren.
Det var hemskt.
Jag blev som en hungrig, självisk varg
som inte längre ville älska någon
och som inte klarade fler avsked.
Jag vände mig inte om. Jag sa inte: "Hej då, Janine.
Jag älskar dig.
Var modig."
Eller bara "Janine"…
Jag klädde på mig igen.
Nästa dag var det en annan arbetare där.
Jag har aldrig förlåtit mig själv.
Janine blev inte gammal…
för att hon föddes.
De allierade trupperna på ena sidan och den sovjetiska armén på den andra
avancerade och kom allt närmare koncentrationslägren.
I Polen lämnar nazisterna lägren som ska erövras
och börjar förflytta de deporterade judarna till Tyskland.
Auschwitz befriades den 27:e januari 1945.
Ett datum som nu firas som minnesdagen.
Ordern kom att vi skulle lämna fabriken,
och börja gå.
Den här marschen skulle senare kallas "dödsmarschen".
Och hur går man först genom Polen
och sen Tyskland?
Man gick över 700 km.
Ena foten framför den andra.
Hur gör man?
Faller man, dödas man av en vakt.
De beordrades att skjuta alla som föll, i huvudet.
"Du kan inte dö på vägen i den blodiga snön.
Du måste leva."
Och en fot i taget.
Och du går, går, går.
Man ser folk dö på gatan, man ser dem falla.
Och när jag tänker på den flickan,
som gick på snön, utan att kunna luta sig mot någon,
ensam, helt ensam,
i ondskans universum,
som klarade allt som hände henne, sakerna hon såg.
Min smärta är oändlig.
Hur lyckades hon?
Hur kan hon vara här nu, gammal?
Hur?
Den 1:a maj går Röda armén in i koncentrationslägret Malchow,
norr om Berlin, där Liliana Segre hittades fången.
Nazisterna börjar i skräck att fly
och försöker kamouflera sig som fångar.
När jag såg den sista befälhavaren,
en hemsk SS-officer
piska oss döende kvinnorna…
Han slog för att visa att han var ett monster.
Jag hade drömt om hämnd i över ett år.
Jag bar på hat och desperation.
När jag såg honom kasta vapnet på marken…
…var jag så frestad.
Jag tänkte: "Nu tar jag pistolen och skjuter honom."
Det kändes som ett bra slut
för allt våld jag hade genomlidit och sett andra lida.
Men det var bara ett ögonblick.
Jag förstod att jag var olik min mördare.
Att jag valde livet och inte kunde ta det ifrån nån.
Från den stunden var jag en fri kvinna
och den fredliga kvinna jag är nu.
MILANO, SEPTEMBER 1945
-Hej. -Hej.
Gå härifrån.
Vi har inget att ge.
Antonio!
Känner du inte igen mig?
Jag heter Liliana. Liliana Segre!
Herregud.
Liliana! Liliana.
Jag visste det.
Jag visste att du levde.
Titta här.
Det är kortet jag skickade från Tyskland.
Förlåt, det var den enda adressen jag hade.
"Förlåt"?
Så fort det kom ringde jag din farbror Amedeo.
Ingen bor här nu, men jag fick telefonnumret.
Kom till hotellet, vi ringer på en gång.
"Att återvända" och "hem".
Båda koncept är omöjliga i det här fallet.
Just nu är du välkommen tillbaka,
genom överlevande släktingar.
Och man försöker börja leva igen.
Även om man ombads att glömma.
Så paradoxalt, för många,
är överlevnaden och tystnaden efteråt, det verkliga traumat.
Att inte få berätta, att bli hörd eller förstådd.
Så man stängde av.
Mina släktingars ansikten när de såg mig,
var besvikelse.
De var så överväldigade av att se mig,
så olik den de trodde de skulle träffa.
Stor skillnad från den snälla flickan som de mindes henne.
Var det gott?
Ät. Det behöver du.
Där.
Så du ser bättre.
Vill du spela på lotto?
-Liliana, be din moster om ursäkt. -Varför?
Det var hon som tittade på mig. Hennes ansikte!
Liliana, det är fel.
Oroa dig inte, Amedeo. Det spelar ingen roll.
Liliana, raring, till äpplet. Kniv och gaffel.
Vad vet du om äpplen?
Äpplet är en gåva från Gud.
Vet du hur mycket jag bryr mig om din kniv och gaffel?
Jag var oskuld.
Det var ett problem.
De lät undersöka mig, för de trodde inte på det.
Det var förödmjukande.
Inget hände på det sättet.
Vi blev inte våldtagna. Det är en myt.
Vi var skelett, monstruösa, smutsiga och hade bölder.
Skulle snygga tyska soldater välja oss?
De följde med sina kollegor.
Jag var också annorlunda än mina vänner
som tänkte på pojkar, nya kläder, på att gå ut och dansa.
Och jag kom ikapp i skolan.
Jag fick privatlektioner och läste in fem år på ett.
Jag har lärt mig…
…att sluta hoppas på att hitta min far.
Mina damer och herrar,
nu fortsätter tävlingen om nya röster.
Många brev har redan kommit, men vi förväntar oss många fler.
Skriv till RAI, Radio Audizioni Italiane.
Det var efter kriget och vi lyssnade på radion vi hade fått tillbaka.
Det var en lek.
De ställde frågor och barnen kunde skriva.
Så jag skrev ett brev för att delta i tävlingen
och bad mamma läsa det.
Mamma!
De vill ha nya brev.
Om de väljer dig, låter de dig sjunga.
Låt mig läsa det.
"Kära radio, jag är Lia Levi, en judisk flicka."
Mamma, vad gör du?
Vi skriver om det här.
Du är ingen judisk flicka. Förstår du?
Du är flicka. Bara en flicka.
Jag förstod inte, och sen upprepade hon det.
"Du är ingen judisk flicka. Du är bara en flicka."
Det var rörande.
För först förstår man sådana saker, vagt.
Men det är så det sjunker in. Det är ett koncept, inte bara ett ord.
Som tur är, tre år efter min återkomst
åkte jag till havet med mina morföräldrar en sommar.
Jag gick med i en grupp pojkar och flickor vid havet.
Och gruppen accepterade mig.
Jag lade genast märke till en pojke.
Vi började prata.
Jag tyckte om honom.
Jag kände mig faktiskt feminin.
Innan dess var jag en fattig flicka.
Han såg min tatuerade arm.
Jag vet vad det är.
Du måste ha lidit mycket.
Jag vet, för jag var också fånge.
Jag såg många som du.
Han var en IMI, en av de 600 000 obeväpnade
som sen valde koncentrationslägret
för att inte fastna i republiken Salò.
Vi går.
Ja, det gör vi.
Vi blev djupt förälskade i varandra.
Han tog min hand och lärde mig att det var jag
som hade valt att återvända till det så kallade civiliserade samhället.
Det var jag som fick anpassa mig.
Jag kunde inte kräva att andra anpassade sig till mig.
Och med sin kärlek, med sin hand på min
var det mitt livs stora mirakel.
Det var han.
När jag började högstadiet
var mina känslor intensiva.
Jag förstod att jag hade återfått min frihet.
Men mest fick jag tillbaka min värdighet.
Och ingen hade krossat mig.
Och allt gick, lite i taget.
Och 1947 dog min pappa.
Min mamma uppfostrade sina tre barn, med hjälp av släktingar.
Vi fortsatte jobba och det fortsatte.
Och nu pratar vi om alla fina saker.
Som tur var, var tiden snäll.
Tiden lindrar såren, de helar dem aldrig, men lindrar dem…
Vad har jag kvar?
Att jag skapade mig själv då.
Det är inte så att jag är så här och det finns ett avlägset minne.
Hur det har format mig, min livsstil.
Även hur jag försvarar mig mot livet.
Det lärde jag mig då.
Det finns ännu svårigheter
precis som hinder i livet, men så tänker jag:
"Vi klarade det då, vi kan klara det igen."
Liliana, Lia, Tullio och Guido är ödets barn.
Åren efter kriget gifte de sig och skapade sina familjer.
Det här har varit deras seger över dem de såg som fiender.
Liliana Segre bor i Milano och har barn och fem barnbarn.
19:e januari 2018 utsåg Italiens president Mattarella henne till senator för livet.
Tullio Foà bor i Neapel. Hans mor dog vid 103 års ålder.
Han besöker sina syskon regelbundet, även om de inte spelar
fotbollsmatcher mot bröderna Kahn.
Guido Cava bor i Pisa. Han har jobbat i en bokhandel
och var ordförande för det judiska samfundet i sin hemstad.
Lia Levi blev inte sångerska, utan författare och journalist.
2018 vann hon Stregazzi-priset.
"Tillägnad alla barn som på grund av hat aldrig fick bli vuxna."
Undertexter: Gina A. Lucchini