Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ZÁKLADNÍ ŠKOLA
Na shledanou zítra!
MILÁN, KVĚTEN 1938
Neutíkejte, ať mi neděláte ostudu.
Liliano, pojď sem, prosím tě.
Spravím ti mašli.
- Tak. - Děkuji.
Paní učitelko Cesarinaová, máte děti?
Ne, nemám.
Nejsem vdaná, ale naštěstí mám vás děvčata.
Mám vás ráda, jako byste byly moje dcery.
Ale ostatní mají mámu.
To je pravda.
To znamená, že tebe mám ještě raději, než ty ostatní.
- Liliano. - Táto!
- Dobrý den, pane doktore Segre. - Dobrý den.
Jak to šlo? Byla jsi dobrá?
Jistě, jako vždy výborná.
Jdeme?
- Na shledanou. - Na shledanou.
- Na shledanou, paní učitelko Cesarinaová. - Ahoj zítra, Liliano.
V milánské škole Liliana celé dopoledne čekala na tuto chvíli.
Na chvíli, kdy přijde její otec a vezme ji za ruku.
Před rasovými zákony jsem byla obyčejná dívka
z malé rodiny.
Světská maloměšťačka.
Byli jsme židovská rodina,
ale bez zvláštních rituálů,
bez zvláštních známostí.
Ani jsem nevěděla, že jsem židovka.
NEAPOL, ČERVEN 1938
Kluci, za půl hodiny to bude!
Dobře, mami.
Uděláme družstva.
Nás je pět, ale Kahnové jsou čtyři.
- Půjdeš hrát s nimi a je to. - Dobře.
Tullio v Neapoli miloval ulice čtvrti Vomero,
moře a fotbalové zápasy proti bratrům Kahnovým,
se kterými sdílel mnohem víc než jen lásku k míči.
Byli jsme rodina střední třídy,
která se skládala z táty, mámy a pěti sourozenců.
Byl jsem nejmladší.
Byli jsme taková klidná rodina.
PISA, ČERVENEC 1938
V Pise měl Guido sen.
Stát se mužem, jakým byl jeho otec. Dobrým a odvážným.
Zjistí,
že odvaha dítěte může být větší než odvaha dospělého.
No tak, Augusto! Proč sem nejdeš pracovat i ty?
- Proč jsi pořád u dráhy? - Je to jistá práce.
Tohle je krásné, ale uvidíme, jak to půjde.
A tobě se vlaky líbí, Guido, ne?
Strýci, ten nápis je z pravého zlata?
Až to půjde, budu uvažovat, že budu pracovat tady.
- Pěkné. - Perfektní práce, strýci.
Majiteli většiny obchodů tehdy byli židé.
Jedním z nich byl i obchod mého strýce, nebo spíš naší rodiny.
Byl to obchod mé babičky a celé rodiny.
ŘÍM, ZÁŘÍ 1938
V Říme Lia ráda četla knihy pro děti a vymýšlela příběhy.
Uměla i hezky zpívat.
Lio, uděláš si domácí úkoly?
Ano, hned.
To stačí! Vypni to.
Ne, počkej. Nech tu píseň dohrát.
Ne, ne.
Za chvíli přijde táta. Utíkej si udělat úkoly.
Dobrá, dokončím ji doma.
Stejně ji znám.
To určitě.
Co naděláte, paní? Lia je lepší než rádio.
Byla jsem součástí středostavovské rodiny,
která byla celkem zámožná.
Měli jsme židovské zásady,
ale nedodržovali jsme žádné židovské tradice.
Byli jsme dobře informovaná rodina,
proto jsem byla zneklidněná ještě před zavedením rasových zákonů.
Světové židovství
bylo po 16 let navzdory naší politice
nepřítelem neslučitelným s fašismem!
Je třeba zavést jasné,
rázné
rasové povědomí,
které stabilizuje nejen rozdíly,
ale i jasnou nadřazenost!
Pátého září 1938 na panství San Rossore v Pise,
král Viktor Emanuel podepisuje první balíček zákonů,
které za pár měsíců zakážou židům provozovat většinu profesí
a zakážou židovským dětem chodit do školy.
Tím začíná skutečná perzekuce
50 000 Italů, jejichž jediným prohřeškem bylo to, že jsou židé.
To je hanba! To není možné!
Nechápu to. Nevím, co to s Mussolinim je.
Kam jdeš? Amedeo, ty nic neřekneš?
A co ti mám říct? Mussolini takový předtím nebyl.
Mussolini je Mussolini!
Co sis myslel? Je to Hitlerův spojenec.
To, co dělá, po něm nechtěli Němci.
Je to jeho iniciativa! Jeho nápad!
- Nech mě na pokoji. - Ano, jdi. Jdi!
Roberto, nesváděj to na bratra.
Co má s tím společného?
To se ti řekne. Co teď povíme Lilianě?
Co se stalo?
Copak? Co jsem provedla?
Tys neprovedla nic.
Poslyš, promluvte si chvíli spolu.
Abychom pochopili, jak hrozný dopad měly rasové zákony
z roku 1938 na tyhle děti,
je nutné si uvědomit, jak moc se cítily zrazené.
Byli to Italové,
hluboce integrovaní do tehdejší kultury.
Byly to děti, které se na 100 % cítily být fašisty,
a jejich hebrejská kultura byla pouze marginální.
Avšak po zavedení rasových zákonů
jim bylo jejich židovství hozeno do tváře.
Začali se cítit být židy, protože je k tomu donutili ostatní.
Státní centrální archív v Římě
překypuje Mussoliniho poznámkami a spisy
týkajících se protižidovských zákonů.
Je jasné, že tomu věnoval čas, nastudoval si materiály,
a že zákony, které nakonec byly schváleny, protože byl diktátorem,
jsou produktem téhle z jeho pohledu „seriózní“ a „pečlivé“ práce
a studia, pokud můžeme použít takové výrazy.
Od října 1938
Tullio Foà, Lia Leviová, Guido Cava a Liliana Segreová
už nebyly dětmi jako všechny ostatní.
- Vyloučili tě. - Vyloučili?
Do školy se vrátit nemůžeš.
- Co jsem provedla? - Nic. Tys neprovedla nic.
To…
Vláda vydala zákony. Nové zákony,
které zakazují židovským dětem chodit do školy s ostatními dětmi.
A co s tím mám společného?
My jsme židé, Liliano.
Ano, ale co to znamená?
Jsem Italka. Vyloučili italské děti?
Italské katolíky, kterým říkají „árijci“, ne.
Vyloučení ze základní školy,
kam jsem chodila od první třídy,
byla velmi špatná zpráva.
Byla to skoro nesnesitelná novina,
protože i jako dítě víte,
že když vás vyloučí ze školy, museli jste provést něco závažného.
Začala jsem se ptát:
„Proč? Proč? Proč?“
Ale neuměla jsem na to odpovědět.
A neumím to dodnes.
To nedává smysl.
Znamená to, že jsme méněcenní?
Pro ně ano.
Tak to ale není. Ani v nejmenším.
Pro mě jsi stejně důležitá jako ostatní děti, vlastně víc.
Co teď budeme dělat?
Začnu hledat školu, kde berou i židovské děti.
Ale paní učitelku Cesarinaovou už neuvidíš.
Jak jí to řekneme?
Má mě moc ráda.
ŽIDOVŠTÍ UČITELÉ A DĚTI OD 16. ŘÍJNA VYLOUČENI ZE ŠKOL
OTEC ANI MATKA NEPATŘÍ K ŽIDOVSKÉ RASE
Rasové zákony nás zaskočily, jako všechny ostatní.
Moji rodiče si doma něco šuškali, pak mě matka vzala stranou
a řekla, že si musíme promluvit.
Řekla mi, že se nebudu moct vrátit do obecné školy.
Tím začal můj nechtěný pocit zmaru.
„Od zítřka nebudete chodit do školy.“
Bylo mi osm, mému bratrovi 11.
Řekl jsem: „Proč, tati?
Hodně se učíme a máme dobré známky. Proč tam nemůžeme chodit?“
„Je to tak, jak to je. Už tam nepůjdete.“
Děti musí nejen snášet tuhle novou realitu, která je zasáhla,
ale taky vidí, jak se jejich rodiny noří do chaosu a zoufalství.
Je krásná, že, Guido?
Augusto, co je?
Augusto?
- Nevím, jak ti to říct, Cinzio. - Pojď, Guido.
Zůstaň s malou.
Tak, se sestřičkou.
Augusto, co se děje?
Přišel jsem o práci, Cinzio.
Propustili mě dnes ráno. Čti.
Ale dráhy nemůžou.
Ano, můžou. Vlastně musí.
Guido už nebude moct chodit do školy.
Vedoucí si zavolal tátu a řekl:
„Cavo, mám radost, že ses stal otcem,
ale musím ti dát…
Je to skvělá zpráva, protože i já mám třetí dceru,
ale musím ti něco říct.“
Otevřel zásuvku a dal mu výpověď.
Táta věděl o rasových zákonech a čekal to.
Vyhodili ho.
- Ale proč my? - Protože jsme židé.
Jsme židé.
- Co se děje, tati? - Nevím, Guido.
Nevím.
Zejména nejmenší děti
vnímají svět skrze pohled rodičů
a rodiče dětem dávají jistotu.
Proto když viděly, aniž by tomu rozuměly, co se děje,
kdy viděly rodiče slabé a v slzách,
neschopné děti uklidnit,
byl to jejich první pocit nejistoty
a ztráty dětského světa.
O rasových zákonech se ví,
že židům zničily životy
a udělaly z nich ne občany druhé kategorie, ale vyvrhele.
Všechny ty drobné a nepochopitelné ústrky
zasáhly do každodenního života.
Určitě ho nevyhodí.
Říkali to už několikrát, ale nikdy k tomu nedošlo.
Zatím to bylo dobré, protože můj tchán byl válečným hrdinou.
To nás chránilo.
Teď už to ale nestačí. Nemůžeme tě nadále zaměstnávat.
Ale proč?
Protože jsi árijka.
Árijka?
Já árijka? Jsem z Tivoli. Co to znamená?
Pro stát jsi árijka.
A židé už nesmí mít ve svých službách árijce.
Služebná se časem stávala členem rodiny.
Pro nás to znamenalo ztrátu opory,
ztrátu blízkého člověka z domácnosti.
Prožívali jsme to jako něco hrozného,
nemožného.
Co bude Lia beze mě dělat?
Vlastně tu jedna možnost je, pokud budeš souhlasit.
- Paní Colateiová. - Sousedka?
Mluvila jsem s ní. Je ochotná tě na oko najmout.
- Co znamená na oko? - Budeš dál pracovat tady.
Ale spát budeš u Colateiů.
- Takže budu pracovat u nich? - Ne, možná jim s něčím pomůžeš,
ale jen ze zdvořilosti.
Zůstaneš u nás, že ano?
Připadá mi to trochu divné.
Pokud to ale říkáte vy, paní, tak souhlasím.
Hurá!
Dohoda byla, že ji budeme platit,
ale ona bydlela u té rodiny a občas přišla pomoct k nám domů,
a jak to v životě chodí,
sžila se s tou druhou rodinou
a my jsme kromě ztráty pociťovali i velkou závist,
protože ona se teď starala o jiné děti.
Dobrý den.
Zažívali jsme v životě pořád
tyhle srdceryvné scény.
Tahle drobná dramata hodně ovlivní život člověka.
Děti nerozumí důvodům,
proč se k nim a k jejich rodičům najednou všichni otáčejí zády.
Jako u všech dětí bez matky
převzala učitelka důležitou roli
v mém malém srdci, v mých tehdejších pocitech.
Byl to můj ženský vzor,
do kterého jsem vkládala své city a naděje.
Liliana vám velmi důvěřuje,
je ale neklidná.
Představte si, že má větší starost o vás, než o sebe.
O mě?
Nevěděl jsem, jak vám to říct. Bál jsem se, že vám to bude nepříjemné.
Jistě.
Je to velmi citlivá dívka.
Ale uvidíte, nakonec to pochopí.
Ano, v to doufám.
Jste její učitelka a…
A protože je to nevyhnutelné,
možná byste jí to mohla trochu usnadnit.
Já? Jak, prosím vás? Co s tím mám společného?
Nerozhoduji o tom, zda se Liliana může vrátit do školy.
- Já ty zákony nevymýšlím. - Jistě, já vím,
ale třeba byste jí mohla pomoct to pochopit, podpořit ji ze začátku.
Doktore Segre, pokuste se pochopit mě.
Zapojit se do těchto věcí začalo být velmi nebezpečné.
Jsem státním zaměstnancem.
Musím myslet i na sebe
a na všechny ostatní dívky.
Nejste tu jen vy, židé.
Prosím, abyste mě teď omluvil. Už budu muset jít.
- Na shledanou. - Na shledanou.
Vzpomínám si, že to pro mě bylo velké zklamání,
protože zatímco já jsem očekávala velké obejmutí a dojetí,
že už mě nemůže mít ve škole, ona řekla:
„Já ty rasové zákony nevymyslela. Co s tím mám společného?“
Ani mě nepozdravila.
Byl to velmi ošklivý okamžik.
Bylo nás tehdy 25 dívek,
ale jen dvě z nich se se mnou nepřestaly kamarádit.
Nadále mě zvaly na své malé oslavy
a chodily si k nám domů hrát.
Ty ostatní si nevšimly, že jsem přestala chodit do školy.
Škola je pouze první krok.
Režim chce židy eliminovat ze všech oblastí veřejného života
a ze všech institucí,
i za cenu velkých nákladů.
Nakonec vyhání všechny profesory, úředníky,
a významné intelektuály naší země.
Vědce jako Emilio Segré,
Bruno Pontecorvo a dva laureáty Nobelovy ceny:
fyzika Enrica Fermiho, který si vzal židovku,
a ekonoma Franca Modiglianiho.
Italská společnost veřejně neprotestuje.
Neprotestuje král.
Neprotestuje ani další skutečná velká odlišná moc
nebo přímo protipól moci, což byl Svatý stolec.
Zákony z roku 1938 jsou doprovázeny buď konsensem,
nebo formulacemi dobrozdání tichého souhlasu.
Vláda, která vydala zákony 5. září 1938,
ty zákony poupravila
a řekla, že pokud město dokáže zřídit na základní škole
třídu deseti dívek a chlapců od prvního do pátého ročníku,
povolí jim chodit do obecné školy.
Pane, promiňte, ale já ne…
Toto, buďte tak hodný, pojďte sem.
Přineste mi kávu, ale ne odsud.
- Jeďte na náměstí. Tam je lepší. - Dobře.
Paní Foàová, máme problém.
Zákon umožňuje zřídit speciální třídu pro židy,
pokud v ní bude aspoň deset šestiletých dětí.
My tady ve škole Vanvitelli jich máme jen devět.
Já vím, mí kluci sem chodí.
- Remo a Mario. - Ano, vím.
Zajímá mě i ten třetí. Proto jsem vás zavolal.
Jak se jmenuje?
- Tullio. - Tullio.
- A kolik je Tulliovi let? - Pět.
Jste si jistá, že je mu pět?
Ne.
Je mu šest.
Výborně.
Přidáme ho k těm devíti a otevřeme třídu.
Kdyby mu bylo pět, nebylo by možné to udělat.
Ale když je to takhle…
Děkuji, pane. Děkuji.
- Slyšel jsi? - Musím jít do školy o rok dřív?
- A za to mám poděkovat? - Tullio.
- Děkuji. - Prosím.
Na shledanou.
Na shledanou, mladíku.
- Na shledanou. - Na shledanou.
Děkujeme.
Všechno bylo skvělé, byl jsem spokojený.
Chodil jsem do školy se starším bratrem a s kamarády,
které jsem potkával v synagoze.
Taky jsem měl svou černou školní uniformu
s bílým límečkem a červenou mašlí.
Po pár dnech jsem si ale začal všímat něčeho divného.
Raz.
Dva.
Škola Vanvitelli měla velkou bránu
a malou boční branku.
Všichni chlapci a děvčata vcházeli hlavní branou.
Jen nás deset, nikdo jiný, jsme vcházeli vedlejší brankou
o čtvrt hodiny dřív než ostatní
a vycházeli jsme stejnou brankou čtvrt hodiny po ostatních.
V té chvíli bylo jasné, že nejsme jako ostatní.
Co to dělají?
Jsou to židi. Nemůžou cvičit s normálními.
Nemohli jsme být v kontaktu s jinými dětmi
a děti o nás říkaly: „To jsou ti židi!“
Ani jsem nevěděl, co to znamená.
Všechny ty malé a nepochopitelné útlaky
zasahovaly do každodenního života.
Například to, že židé nemohli mít rádio.
Už tehdy jsem říkala:
„Rádio přece nevysílá.“
Kdyby vysílalo,
mohli bychom předávat informace nepříteli, ale šlo ho jen poslouchat.
Hodně mi to vadilo, protože to bylo jako dnes dětem zakázat televizi.
Situace se rychle zhoršuje.
Série oběžníků nadále přitvrzuje rasové zákony.
Je to lavina diskriminací a zákazů všeho druhu.
A nezáleží na tom, že většina těchto zákazů je zcela absurdních.
Nezáleží na tom, co se zakazuje,
protože cílem je židům znemožnit vůbec žít.
Režim tím dosáhl dvou cílů současně.
Jedním z nich byla obyčejná perzekuce židů.
Druhým bylo je podněcovat k odchodu.
Táta byl zástupcem ředitele v bance
a řekli mu, že od toho dne už nemůže být součástí banky,
protože je propuštěn.
Táta se zeptal na důvod a oni řekli, že je to tím, že je žid.
Táta emigroval do Afriky, konkrétně do Asmary,
kde se předpokládalo, že je pro Italy práce.
Taky proto, že rasové zákony tam nebyly tak striktní
jako v Itálii.
ŽIDI
- Kdy se to stalo? - Dnes v noci.
Zbabělci.
Ještěže jsi nebyl uvnitř.
Jasně. Ještě je potřeba poděkovat, jak to dopadlo.
Franco, poslyš.
Ta tvoje nabídka ještě platí?
Jsi si jistý? Je to teď nebezpečnější.
- Nevíme, jak to skončí. - Sebrali mi práci. A víš co?
Začnu pracovat znovu a je mi jedno, jak je to nebezpečné.
Nevadí ti to?
Vůbec ne, Augusto. Výborně!
Tak pojď. Dáme se do práce.
Nevím, co mě to napadlo,
ale vzal jsem si úlomek z okna.
Kdo ví proč? Bylo to instinktivní.
A dal jsem si ho do kapsy.
Schovával jsem si ho i po válce, ale bohužel jsem ho pak ztratil.
Přežil ostřelování, bombardování.
Měl jsem ho i po válce. Vzpomínám si na to.
Italský lide!
Spěchej do zbraně!
A ukaž…
ŘÍM, 10. ČERVNA 1940
…svou houževnatost!
Svou odvahu!
Svou statečnost!
Doma jsem viděl ustaranou mámu,
ustarané prarodiče, strýce, tety a starší sourozence.
Když jsem přišel domů, všímal jsem si, že chybí buď obraz
nebo stůl nebo koberec.
Aby máma nakrmila své čtyři děti,
prodala všechno, co prodat šlo.
Prakticky jsme se stali chudými.
Nebyla ale hanba stát se chudými.
Byl to běžný stav.
Proto se máma spolu s námi rozhodla,
že pronajme jeden pokoj.
Pokoj jsme pronajali velmi starému pánovi, na kterého si dobře pamatuji.
Tento pán přišel
a my jsme si všimli, že poslouchá Rádio Londýn,
což byla velmi důležitá stanice.
Byl tam jistý italský mluvčí, který posílal zvláštní vzkazy.
Šťastný není šťastný.
Normálním lidem to nedávalo smysl.
Kráva nedává mléko.
Ale partyzánům, kteří se formovali proti Němcům,
to smysl dávalo.
Znamenalo to, že letadla pravděpodobně shodí léky,
zbraně, peníze.
Když si máma všimla, že ten pán poslouchá Rádio Londýn,
řekla: „U nás už dál zůstat nemůžete.
Mám čtyři malé děti a jsme uprostřed bouře.
Buďte tak hodný a odejděte.“
Pán tedy odešel. Jmenoval se Piero Calamandrei.
Byla to jedna z osobností, která sepsala ústavu.
Kdo porušil tu pečeť?
Třeba posloucháte Rádio Londýn.
To je ovšem problém.
Víte to?
Promiňte, musela to být uklízečka, když uklízela.
Dá se to, myslím, snadno opravit.
Myslí si, že se to dá opravit.
Prohledejte další místnosti.
Prosím vás, soudruhu, zkontrolujte naše dokumenty.
- Uvidíte, že jsme spořádaní lidé. - Dokumenty?
Já vím, kdo jste.
Prosím, stejně je zkontrolujte.
V pořádku.
Jdeme!
No tak!
- To máme odejít jen tak? - Ano, jen tak.
Vezmeme tohle a jdeme.
Takhle už vás to nebude lákat.
Že ne?
Tak mi poděkujte.
Děkujeme.
Nic se nestalo.
Nic se nestalo. Už je to pryč, holčičko.
Součástí byla forma násilí
při úředním vymáhání těchto zákonů,
kterou nedávno objevila Anselmiho komise.
V záznamech konfiskací se píše,
že policie vstupovala do židovských domů,
kde zabavovala kartáčky, nočníky a předměty každodenní potřeby.
Co se týče držení majetku, jsou zde dvě fáze.
V prvním období, od roku 1938 do roku 1943,
byly obroušeny hrany.
Tudíž byl stanoven strop, který byl dost nízký,
nemovitých věcí, které židé můžou vlastnit.
Vše nad tento strop byli nuceni odevzdat
a projít vyvlastněním. Na oplátku dostali certifikáty
v mnohem nižší hodnotě, než byly ceny na tehdejším trhu.
Stát proto s velkou chutí kupoval a přeprodával židovské domy.
Po 8. září 1943
začíná všeobecná konfiskace
veškerého židovského majetku.
Jen málokdo chápal, že je nutné utéct.
Navíc nestačilo to jen chápat. Bylo nutné mít známosti,
museli si vyřídit víza a dokumenty k vystěhování.
Velká část zemí pak uzavřela své hranice před prchajícími židy,
proto pro mnohé ani nebylo možné odejít.
Navíc jste nevěděli, jestli důvěřovat sousedovi
nebo cizinci,
protože se mohlo stát, že soused udával,
a naopak cizinec vám mohl pomoct.
Co se děje, mami?
Paní Foàová?
Salvatore Pace, veřejná bezpečnost. Pokračujme v chůzi, prosím.
Předstírejme, že jde o příjemný rozhovor. Usmívejte se.
Dostali jsme hlášení.
Když k tomu dojde, jako policista jsem povinen to ověřit.
- Jaké hlášení? - Hledají vás. Chápete?
Ve vaší pozici není těžké vás vypátrat.
A to je problém. Pro vás i pro vaši rodinu je to nebezpečné.
A co ode mě chcete?
Nemáte někoho,
nějakého přítele, který není z vaší rasy,
který by byl ochotný přepsat na své jméno váš dům,
vaše účty, vodu, světlo?
Nevím. Musela bych popřemýšlet. Proč?
Udělejte to hned.
Pak konečně zmizíte.
Třeba se pro nás stanete přeludy.
Ani my jsme se nikdy nesetkali.
Děkujeme. Jdeme.
Jsme velmi vděční komisaři Salvatoremu Pacemu,
protože nám pomohl.
My jsme ho neznali, ani on neznal nás.
Proto to byl velmi altruistický čin.
Stejně tak od Marcella Magriho, což byl rodinný přítel,
který se nezdráhal přepsat byt na sebe, i když mu hrozilo nebezpečí,
že bude stíhán vládní stranou.
Po vstupu USA do války se situace začíná obracet.
Desátého července 1943 se Spojenci vyloďují na Sicílii.
Brzy poté, 25. července, je Mussolini sesazen a zatčen.
Osmého září vyhlašuje generál Badoglio příměří.
Mnozí Italové si myslí, že válka skončila,
ale tak tomu není.
Itálie upadá do chaosu.
Král a vláda utíkají z Říma do Brindisi
a zanechávají italskou armádu bez rozkazů.
Stovky tisíc vojáků jsou zajaty Němci
a deportovány do Severní Evropy.
Země se rozděluje na dvě části.
Jih je kontrolován Spojenci,
zatímco střed a sever je ovládán nacisticko-fašistickými silami.
Když bombardovali přístav v Livornu,
obyvatelé Pisy začali mít obavy.
Co to tu máme?
- Kde je ten židovský kapitalista? - Bydlí tamhle v tom domě.
Vyrazte dveře!
Pomoc!
Pomoc! Nechte mě!
Pomoc!
Nechte mě! Pomoc!
Zvedej se, ty špinavej žide!
No tak. Nemám čas.
Kde je zlato?
Guido, jdi od okna!
Musíme odsud odejít.
Uděláme to takhle…
Vezmeš Floru a půjdeš k tetě.
Já s Guidem můžeme jít k mému bratrovi do Calci, dobře?
Mussolini, osvobozený nacisty, se vrací k moci
a staví se do čela Italské sociální republiky,
která se táhne od Lazia, včetně Říma, přes celý střed a sever.
Zatímco spojenecké síly podporují krále Viktora Emanuela III.
a Italské království, které zaujímá celý jih,
Mussolini se rozhoduje plně napodobit Hitlerovu krutost.
Ti, kdo patří k židovské rase,
jsou oficiálně prohlášení za cizince a nepřátele.
Všichni židé musejí být zatčeni
a deportováni do koncentračních táborů v Německu a Polsku.
Zdálo se, že svoboda a mír jsou blízko,
avšak pro italské židy naopak začíná nejhorší noční můra.
Veronský manifest je dokument schválený v polovině listopadu 1943.
Obsahuje seznam cílů na sociálním poli
a také prohlášení,
že ti, kdo přísluší k židovské rase, jsou cizinci
a během této války patří k nepřátelskému národu.
Italští židé tím přišli o italské občanství.
Dýchej.
Půjdeme na chvíli ven?
To dítě má zápal plic.
Musí hned do nemocnice.
Ne, to nepůjde.
- To nepůjde. - Proč?
Protože jsme židé.
Proto se tu schováváme.
Táta řekl: „Pane doktore, jsme židovská rodina.
Nemůžeme jít do nemocnice, protože Němci by nás mohli deportovat.“
Chápu.
Tenhle je fašista.
Co když nás udá?
Nastartoval motor a odjel.
Byl pryč.
Ani ne za hodinu
se vrátil.
Má stále vysokou horečku.
Tu máte.
Jednu tabletku každých šest hodin.
Každých šest hodin, doporučuji.
Zítra mi řeknete, jak na tom je.
Děkujeme, pane doktore.
Tehdy nebyl penicilín, jen takové prášky.
Celý týden jsem to bral dvakrát denně.
Ráno a večer.
V rodinách jsou bratři, sestry,
někdy rovnou i dvojčata,
jejichž osud je zpečetěn.
Všechno bude dobré, Guido.
Byli dva bratři Segreové, Amedeo a Alberto, mezi kterými byl rok rozdíl,
a byli velmi rozdílní.
Jeden byl úspěšný,
což byl můj strýc,
druhý byl neúspěšný, což byl můj otec.
Když nadešla chvíle útěku,
nejtěžší chvíle pro všechny,
můj strýc, který si vzal katoličku,
se svou ženou uprchl do hor.
Avšak mého otce tam nechal s oběma rodiči.
S dědečkem, který měl Parkinsonovu nemoc,
a s babičkou, která začínala šílet
ze všech těch strachů a šoků.
Můj táta, který byl skvělým synem a otcem,
byl vnitřně hrozně rozpolcený.
Chtěl mě dostat do bezpečí,
ale nemohl přece nechat své rodiče samotné.
Nacisticko-fašistické síly okamžitě zahajují deportační plán
a vybírají město, kde začnou.
Deportace začala v Neapoli.
Němci všechno velmi dobře zorganizovali.
Velitel Scholl,
který sídlil v Neapoli a měl na starosti region Campania,
všechno pečlivě připravil.
Vybral i hudbu, aby židy doprovázela
a ulehčila jim pochod.
Bylo to Mozartovo Requiem v d-moll, Lacrimosa.
Avšak velitel Scholl podcenil neapolský odboj,
protože Neapolci dokázali během čtyř dní Němce vyhnat.
Díky partyzánům, mužům a ženám
Němci během čtyř dnů prchli.
Neapol je jediným městem na světě,
které se osvobodilo samo bez pomoci jakékoli armády.
Devátého října v Terstu a 16. října 1943 v Římě
jsou pozatýkány tisíce židů
a po ověření nahnáni do vagonů pro dobytek
a odesláni do koncentračních táborů v Střední Evropě.
Mezi 1259 zatčenými lidmi v hlavním městě je 207 dětí.
Z Osvětimi se ale vrátí pouze 15 mužů a jedna žena.
V Říme se dokáže zachránit mnoho lidí
díky klášterům, které jim odvážně otevřou dveře.
Zde jsou doklady dívky, která tady studovala,
a ještě se kvůli válce nevrátila.
Teď jsou tvoje. Je to Maria Cristina Cataldiová.
To od nynějška bude tvoje jméno.
Odpovíš pouze, pokud tě tak osloví.
Lia už není. Prozatím na ni musíš zapomenout.
Dali mi jméno jedné 11leté dívky,
která se jmenovala Maria Cristina Cataldiová.
Pro židovku je nejlepší se jmenovat Maria Cristina…
Na příjmení nezáleží.
Vím, že pro mnoho židovských dětí
byla ztráta jejich jména tragédie.
Já jsem to tak nechápala.
Stát se někým jiným pro mě bylo jako divadelní hra.
Děti si v refektáři před jídlem vždy dělají znamení kříže.
Mario Cristino, měla bys to dělat i ty, jinak to ostatní prokouknou.
- Umíš to? - Ano.
Ano, víceméně takhle.
Jen jsi to udělala špatným směrem.
My katolíci to děláme takhle. Zleva doprava.
Tys to udělala jako pravoslavní. Zprava doleva.
Výborně. Takhle.
Fiammo!
Pojď sem, prosím tě.
- Ano, matko. - Tohle je Maria Cristina.
Ode dneška bude ve společné ložnici s vámi.
Doprovoďte ji, ať si může vybalit věci.
Jdi.
Já jsem Fiamma. Líbí se ti tady?
No, možná.
Uvidíš, že se ti tu bude líbit.
Můžeš spát se mnou a s mou sestrou Fiorettou.
- Ahoj. - Čau.
V klášteře jsme nebyli mimo nebezpečí,
protože Němci tam několikrát přišli.
A jednou,
dozvěděla jsem se to loni od jedné jeptišky,
prý hledali židy.
Ale spokojili se s prvními dvěma patry,
což byl zázrak,
protože nešli do třetího patra,
kde se židé schovávali.
Pro ty, kdo jsou na severu,
kde je vláda pevně v rukou nacisticko-fašistických sil,
je jedinou nadějí se schovat, nebo utéct do Švýcarska.
Můj otec našel systém,
který tehdy vypadal jako možnost záchrany pro prarodiče.
Povolení od policejního ředitelství v Comu.
Kvůli věku a zdravotnímu stavu
vydala policie v Comu pro tyto dva staré lidi povolení,
ve kterém stálo, že nejsou schopní škodit Německé říši.
V tu chvíli jsme se pokusili uprchnout do Švýcarska.
Už jsme ve Švýcarsku?
Ještě ne.
Odsud je to nebezpečnější.
Je tam spousta hlídek.
- Takže? - Takže dalších tisíc lir.
Jak dalších tisíc lir? Už jsem vám tisíc lir dal.
Tak si Švýcarsko najděte sami.
Ne, počkejte.
Jsou zlaté. Stojí víc než tisíc lir.
Byli jsme
dva malí městští lidé, kteří čelili horám.
Neschopní, směšní.
Můj táta od začátku říkal, že je nikdy nepřejdeme.
Já na to: „Musí se nám to podařit. Pojďme.“
Cítila jsem se jako nějaká hrdinka
v horách za Varese.
Za pašeráky, kteří říkali:
„Rychle, nebo přijde hlídka a zastřelí nás!“
Tam za tím hřebenem je Švýcarsko.
A vy nejdete?
Do Švýcarska potřebujete jít vy, ne já.
- Kufr. - Tady ho máte!
Bude tam dřív než vy, uvidíte.
Přišli jsme do Švýcarska a byli jsme šťastní.
Řekla jsem: „Vidíš, dokázali jsme to!“ A šťastně jsme se objali.
Ale nebylo to tak.
Stůjte! Ruce vzhůru!
Kdo jste?
Židé. Italští židé.
Doklady.
Díky bohu, že jste přišli.
Jsme v ohrožení života. To vy víte, že ano?
Mohl byste být dezertér.
Byl to hrozný člověk.
Pohrdal námi, řekl, že jsme lháři,
že není pravda, že jsou židé v Itálii pronásledováni,
že můj 43letý otec utíká před vojenskou službou,
přičemž zapomněl, že podle rasových zákonů
se židé nemohli podílet na vojenských povinnostech.
Když nás vezmete k vašemu nadřízenému, vysvětlíme to.
Nikam vás nevezmu. Vraťte se, odkud jste přišli.
Prosím vás, vy netušíte, co to pro nás znamená.
Vy to nechápete. Pokud se vrátíme, zabijí nás!
Snažně vás prosím.
Vrhla jsem se na zem a prosila jsem.
On nás poslal zpátky s namířenou zbraní.
Když jsme pak tam na hranicích byli zatčeni,
ještě jsem stále nechápala,
protože jsem byla se svým tátou,
co se stane potom. Neuměla jsem si to představit.
Nemyslela jsem na budoucnost,
i když jsem kvůli té situaci předčasně dospěla.
Když jsem ale poprvé vstoupila
do ženské věznice ve Varese
a dala otisky prstů a fotografie…
Proč?
Proč? Proč? Proč?
Tuhle otázku jsem si kladla stále dokola.
Proč tam jsem?
Pak jsem byla ve vězení v Comu,
pak jsem byla ve velkém milánském vězení San Vittore.
V Miláně jsem se narodila a kolem vězení jsem jezdila na kole.
Nikdy mě ale nenapadlo, že to vězení uvidím i zevnitř,
nejen zvenku.
Po 40 dnech
pobytu na cele 202 v pátém bloku,
kde jsem byla se svým tátou,
poté co jsem prožívala muka,
když ho gestapo odvádělo
dvakrát třikrát týdně k hrozným výslechům,
jsem zestárla.
Když se vracel, objímali jsme se…
Byla jsem jeho máma.
Byla jsem jeho sestra.
On byl mým dítětem, které jsem utěšovala.
Pak přišel den,
kdy na blok přišel jeden německý důstojník,
a řekl, ať se příští den připravíme na cestu na neznámé místo.
Jak vypadá vnitřek vagónu? Jaké to tam je?
Jak…
Jak se to dá přijmout?
Ptáte se:
Proč? Kdo to udělal?
Kdo to zorganizoval?
Jsou to lidé jako my. Nejsou to blázni.
Ve vagónu napřed všichni plakali.
Ty slzy, které vám nikdo nesetře.
Ta hrůza, že jste uvnitř zavření.
Pak už nikdo neplakal.
A pak zazněla modlitba.
Modlitba těch, kteří se spojili uprostřed vagónu,
a děkovali Bohu.
Dívali jsme se na ně se závistí.
Oni chválili Boha i v této situaci.
Kde byl Bůh?
To nevím.
Byly židovské Velikonoce.
Rodiny dvou židovských dívek z naší skupiny chtěly,
aby se na den židovských Velikonoc
mohly vrátit domů.
Jen na den.
Vlastně řekli, že Němci nemůžou vědět všechno.
Tato věta mě zaujala, proto jsem své matce řekla:
„Poslyš, proč nemůžu jít na jeden den domů i já?“
Matka mi řekla, že v žádném případě.
Němci ale věděli všechno,
protože jim donášeli sousedé,
a odvedli ty děti spolu s celou rodinou.
My jsme na ně čekali.
Čekali jsme, že se vrátí příští ráno.
Ano? Mluvte.
Můj bože.
Kdy k tomu došlo?
A ty dívky?
Děkuji.
Je něco nového?
Udání.
Sebrali je. Všechny.
I Fiammu a Fiorettu?
Ano, i obě dívky.
Jeptiška nám to musela říct.
Všichni začali hrozně plakat.
Byla to rána, která nás zasáhla velmi hluboko.
V lednu 1944, v nejhorším roce války,
se Američané vyloďují v Anziu, 60 kilometrů od Říma.
Bude ale trvat šest měsíců než hlavní město osvobodí.
V oblastech, které jsou nově pod kontrolou Spojenců,
začíná 20. ledna rušení rasových zákonů.
Nebude to ale rychlá ani jednoduchá cesta.
Zhebni, fašisto!
- Počkejte! Co to děláte? - Kdo jsi?
Odejdi! Je to fašista. Musí být popraven!
Já jsem žid a tenhle zachránil život mému synovi.
Když ho zabijete, co je to za spravedlnost?
Tahle, a pokud nezmizíš, budeš se muset strachovat i o svůj život.
Je to pravda. Jsme židé, ale on mi zachránil život.
No a co? Pořád je to fašista!
Chceš být jako oni?
Byl to fašista asi jako 90 % Italů.
70 % byli víceméně antifašisté.
20 % byli malí fašisté
a zbývajících 10 % byli šílení a zlí darebáci,
kteří dělali to, co dělali.
Mezitím navzdory postupu Spojenců
7172 italských židů včetně asi 1000 dětí
je deportováno do Německa a Polska, největší část do Osvětimi.
Přežije jich jen několik stovek.
Místo toho, aby nacisté a jejich spojenci soustředili své vojenské zdroje
na zpomalení postupu nepřátel, naopak urychlují operaci
konečného řešení židovské otázky.
Přijeli jsme do Osvětimi.
Pískání, štěkání, křik v němčině.
Vyhnali nás ven z vagónů. Měli jsme ztuhlé nohy.
Lidi, kteří nedokázali seskočit, z vagónu shodili dolů.
A tam na té „Judenrampe“,
na té provizorní stanici připravené před mnoha lety,
vejdete do světa, který není světem,
vstoupíte do noční můry.
Jste součástí ďábelského plánu,
na který nejste připravení, protože se ptáte: Proč?
A tehdy jsem jednou provždy pustila ruku svého táty.
Věřím, že i on si myslel, že se večer znovu setkáme,
ale…
už nikdy jsme se neviděli.
Netušili jsme to.
Myslím, že ani on to v tu chvíli netušil.
V prvním baráku
tě svlečou.
Ostříhají tě a oholí hlavu.
Vytetují ti číslo na levou paži.
Už nejsi ta, která před dvěma hodinami vystoupila z vlaku.
Jak je možné
se z toho ve 13 letech nezbláznit?
Když vidíš tenhle svět,
ve kterém se řád, krutost a teror
používá proti každé lidské bytosti, dokud zůstává naživu,
a jsi zredukována na pouhé číslo.
Jsi zredukována na „Stück“, na kus,
což tvoji vrahové chtějí, abys byla.
Naštěstí jsem vypadala starší, než kolik mi bylo.
Proto, že jsem byla vysoká,
i proto, že jsem byla velmi ztrhaná z cesty.
Proto se mě neptali na věk.
Pak jsem zjistila, že mě asi považovali za 15letou
nebo 16letou.
Protože 13letí šli do plynu.
Po pár dnech mě odvedli pracovat do továrny.
Vyráběli jsme nábojnice do kulometů.
Byla to továrna na výrobu zbraní.
U stroje byla i francouzská dívka Janine,
která byla moc hezká.
A i když to bylo přísně zakázané,
při příchodech a odchodech jsme si vždy vyměnily pár slov.
Po několika měsících, kdy jsme spolu pracovaly,
jí stroj usekl dva články na dvou prstech její ruky.
A v následujících dnech přišla selekce.
Byla to hrozná věc, kdy vyřazovali všechny nemocné,
všechny neschopné práce a posílali je do plynu.
Byly to chvíle naprosté hrůzy.
Když jste tam přišli, byli jste ochromeni strachem,
srdce vám bušilo jako šílené.
„Chci žít. Chci žít. Chci žít.“
Museli jsme si stoupnout do řady
a předstoupit před dva důstojníky.
A oni…
Představte si nahou ženu před dvěma muži v uniformě,
kteří si ji prohlížejí zepředu, zezadu, dívají se do pusy.
A pak udělají to úžasné gesto:
„Jdi. Pro tentokrát budeš žít.“
Jsi vděčná svému vrahovi, že jsi stále naživu, jsi šťastná.
Za mnou zastavili Janine
a rozhodli se ji poslat do plynu.
Byla jsem hrozná.
Stala se ze mě hladová sobecká vlčice,
která už nikdy nechce nikoho milovat,
a která nesnáší odloučení.
Neotočila jsem se. Neřekla jsem: „Sbohem, Janine.
Mám tě ráda.
Buď statečná.“
Nebo jen: „Janine“.
Znovu jsem se oblékla
a příští den byla na jejím místě jiná dělnice.
Nikdy jsem si to neodpustila.
Janine se nedožila stáří
kvůli tomu, že se narodila.
Mezitím z jedné strany postupují Spojenci a z druhé Rudá armáda
a stále víc se přibližují ke koncentračním táborům.
Nacisté v Polsku opouštějí lágry, které budou brzy obsazeny,
a zahajují přesun deportovaných židů do Německa.
Osvětim je osvobozena 27. ledna 1945,
což je datum, kdy si připomínáme Den obětí války.
Přišel rozkaz opustit továrnu
a vydat se na pochod.
Ten přesun byl později nazván „pochodem smrti“.
Jdete napřed přes Polsko,
pak přes Německo.
Bylo to přes 700 kilometrů.
Krok za krokem.
Jak to zvládnout?
Pokud spadneš, zabije tě dozorce,
který má rozkaz střelit do hlavy každého, kdo upadne.
„Nesmíš umřít na téhle cestě po sněhu potřísněném krví.
Musíš to přežít.“
Jeden krok za druhým. Jeden krok za druhým.
A ty jdeš a jdeš a jdeš.
Vidíš lidi padat a umírat na ulici.
Když myslím na tu dívenku,
která šla po sněhu, která se nemohla o nikoho opřít,
která byla úplně sama
v tom krutém vesmíru,
a která překonala všechno, co se jí přihodilo,
i věci, které viděla,
cítím nesmírnou bolest.
Jak to zvládla?
Jak dokázala přežít do stáří?
Jak to dokázala?
Prvního května vstupuje Rudá armáda do koncentračního tábora Malchow
severně od Berlína, kde je uvězněna Liliana Segreová.
Vyděšení nacisté začínají prchat
a pokoušejí se přestrojit za vězně.
Když jsem viděla velitele posledního tábora,
příšerného esesáka,
který bičoval nás ženy, které jsme měly smrt na jazyku,
jen aby si dokázal, jak je hrozný,
tak jsem více než rok snila o pomstě.
Chovala jsem v sobě nenávist a zoufalství.
Když jsem viděla, jak svou zbraň odhodil na zem,
pocítila jsem silné nutkání.
Pomyslela jsem si, že tu pistoli vezmu a zastřelím ho.
Připadalo mi to jako správný konec
všeho toho násilí, které jsem přetrpěla a které jsem viděla kolem.
Byl to jen okamžik.
Pochopila jsem, že nejsem stejná jako můj vrah.
Zvolila jsem si život a nemůžu nikoho o život připravit.
Od té chvíle jsem byla svobodnou
a mírumilovnou ženou, kterou jsem dodnes.
MILÁN, ZÁŘÍ 1945
- Zdravím. - Dobrý den.
Jdi odsud!
Nemáme nic na rozdávání.
Antonio.
Nepoznáváš mě?
Jsem Liliana. Liliana Segreová.
No vážně.
Liliano. Liliano!
Já to věděl.
Věděl jsem, že jsi naživu.
Podívej se.
Korespondenční lístek Červeného kříže, co jsem poslala z Německa.
Promiň, byla to jediná adresa, kterou jsem měla.
„Promiň“?
Jakmile přišel, zavolal jsem tvému strýci Amedeovi.
Tady už nikdo nebydlí, ale nechali mi telefonní číslo.
Pojď na vrátnici. Hned jim zavolám.
Návrat a domov.
Obojí je v tomto případě nereálný pojem.
Ve chvíli, kdy je přivítali zpět
přeživší příbuzní
a snažili se znovu začít žít,
často jim i v dobré víře řekli, aby zapomněli.
Proto paradoxně pro mnohé
přežívání a mlčení po návratu představovalo skutečné trauma.
Nemoci vyprávět, nebýt vyslechnut a pochopen.
Proto se uchylovali k mlčení.
Výraz mých příbuzných, když mě uviděli,
byl výrazem zklamání.
Byli natolik šokováni touhle bytostí,
která se vůbec nepodobala jejich představě o mně.
Vůbec se nepodobala té hodné dívce z jejich posledních vzpomínek.
Chutnalo ti, drahá?
Jez, jez. Děláš dobře.
Tady.
Takhle to přečteš líp.
Chceš s nimi hrát loterii?
- Liliano, omluv se tetě. - Proč?
To ona na mě tak zírala.
Liliano, takhle to nejde.
Nech ji, Amedeo. Opravdu se nic nestalo.
Liliano, drahá, na jablko použij nůž a vidličku.
Co ty víš o jablkách?
Jablko je boží dar.
Víš, co si myslím o tvým noži a vidličce?
Byla jsem panna.
To byl velký problém.
Nechali mě prohlédnout. Nevěřili tomu.
Bylo to ponižující.
Po té stránce se mi nic nestalo.
Neznásilňovali nás. To byly pověry.
Byly jsme vychrtlé, ošklivé, špinavé, s hnisavými záněty.
Proč by si pěkní němečtí vojáci měli vybrat nás?
Chodili s těmi, co byly na jejich úrovni a k tomu připravené.
Byla jsem jiná než moje kamarádky,
které myslely na chlapce, na nové šaty, na taneční zábavy.
Dohnala jsem školu.
Soukromě jsem vystudovala pět tříd za jeden rok.
Především jsem se naučila
už nedoufat, že znovu uvidím svého tátu.
Vážené posluchačky a posluchači,
pokračuje náš velký konkurz „Nové hlasy“.
Přišlo nám mnoho dopisů, ale čekáme jich ještě víc.
Musíte napsat do RAI, do Italského rozhlasového vysílání.
Bylo po válce a poslouchali jsme rádio, které jsme zase měli.
Běžela tam hra,
při které mohly děti psát dopisy.
Proto jsem napsala dopis, abych se mohla zúčastnit konkurzu,
a dala ho přečíst své matce.
Mami!
Na konkurzu řekli, že čekají další dopisy.
Když mě vyberou, nechají mě zpívat.
Ukaž mi ho.
„Milé rádio, jsem Lia Leviová, židovská dívka.“
Co to děláš, mami?
Přepíšeme ho.
Ty nejsi židovská dívka, rozumíš?
Jsi dívka. Prostě jen dívka.
Zopakovala mi to.
„Nejsi židovská dívka. Jsi jen dívka.“
Bylo to dojemné,
protože předtím jsem si to plně neuvědomovala,
ale pak mi to došlo. Je to koncept. Už to není slovo.
Tři roky po mém návratu jsem naštěstí
jela v létě se svými prarodiči k moři
a přidala jsem se ke skupině mladých lidí, kteří tam byli u moře.
Ta skupina mě mezi sebe přijala.
Hned jsem si všimla jednoho mladíka,
začali jsme si povídat.
Velice se mi zalíbil.
Začala jsem se ke svému údivu cítit žensky.
Protože předtím jsem byla jen chudák děvče.
Uviděl mé tetování na paži a řekl…
Vím, co to je.
Musela jsi velmi trpět.
Vím to, protože i já jsem byl vězněný.
Viděl jsem mnoho lidí jako ty.
Byl jedním z těch 600 000 odzbrojených a internovaných vojáků,
kteří si pak raději vybrali koncentrační tábor,
než aby pomohli Italské sociální republice.
Pojďme.
Ano, pojďme.
Velmi jsme se do sebe zamilovali.
Vzal mě za ruku a naučil mě,
že se sama musím rozhodnout vrátit do takzvané civilizované společnosti,
že se sama musím přizpůsobit.
Nemůžu žádat po druhých, aby se přizpůsobili mně.
A tahle jeho láska a jeho podaná ruka
byla velkým zázrakem v mém životě.
Díky němu.
Když jsem nastoupil na střední školu,
prožíval jsem velké emoce,
protože jsem pochopil, že jsem znovu nabyl svobody.
Ale hlavně jsem cítil hrdost,
že mě nedokázali zničit.
Pak všechno pomalu pomíjelo.
V roce 1947 umřel můj táta.
Moje máma vychovávala tři děti s pomocí příbuzných.
A vrátili jsme se k podnikání.
Teď jsme tady a můžeme vyprávět o svém životě.
Čas naštěstí vždy pomůže.
Čas utiší bolest.
Rány nikdy nezahojí, ale utiší bolest.
Co přetrvalo?
Přetrvalo to, že mě ta doba zformovala.
Není to tak, že jsem, jaká jsem, a to je jen vzpomínka.
Moje osobnost se utvářela tak,
že jsem získala pocit, že se před životem musím bránit.
To jsem podědila z té doby.
I dnes narážím na problémy,
na životní překážky, ale řeknu si:
„Když jsem to zvládla tehdy, zvládnu to i teď.“
Liliana, Lia, Tullio a Guido jsou dětmi osudu.
V poválečných letech začali pracovat, oženili se
a založili své vlastní rodiny.
To bylo jejich vítězství nad těmi, kteří je považovali za nepřátele.
LILIANA SEGREOVÁ DNES ŽIJE V MILÁNĚ, MÁ TŘI DĚTI A PĚT VNOUČAT.
19. LEDNA 2018 JI ITALSKÝ PREZIDENT
MATTARELLA USTANOVIL DOŽIVOTNÍ SENÁTORKOU.
TULLIO FOÀ ŽIJE V NEAPOLI. JEHO MATKA SE DOŽILA 103 LET
A ON NAVŠTĚVUJE SOUROZENCE, I KDYŽ UŽ NEHRAJÍ
FOTBALOVÉ ZÁPASY PROTI BRATRŮM KAHNOVÝM.
GUIDO CAVA ŽIJE V PISE. PRACOVAL V KNIŽNÍM OBCHODĚ
A BYL VE SVÉM MĚSTĚ PŘEDSEDOU ŽIDOVSKÉ OBCE.
LIA LEVIOVÁ SE NESTALA ZPĚVAČKOU.
STALA SE SPISOVATELKOU A NOVINÁŘKOU.
V ROCE 2018 DOSTALA CENU STREGA RAGAZZI.
„VĚNOVÁNO VŠEM DĚTEM, KTERÉ SE KVŮLI NENÁVISTI NEDOŽILY DOSPĚLOSTI.“
Překlad titulků: Jaroslav Heřmanský