EN ORIGINALSERIE FRA NETFLIX
Jeg tror at David drepte Rob.
-Hva skjedde i Brighton? -Han var utro.
Marianne.
Hun eide kafeen rundt hjørnet fra kontoret hans.
Takk.
-Morn. -Ja, morn.
Er du Marianne?
Ja, med mindre du er for skatten, da har jeg aldri hørt om henne.
Jeg må snakke med deg om David Ferguson og Adele.
Jeg tror du kjente dem.
Beklager, hvem er du?
Ikke noe offisielt, jeg må bare spørre deg om noen ting,
og jeg kan se på deg at jeg er på riktig sted.
Jeg har ikke noe å si om dem.
Vær så snill?
Det er veldig viktig. Jeg har reist langt, og...
Det foregikk aldri noe. Mellom David og meg.
For det første var han for ung for meg.
Han kom tidlig, satt ved vinduet og drakk kaffen sin.
Han så alltid trist ut.
Uansett, han ble en stamkunde, og du blir vant til folk, kommer i prat,
-og han var sjarmerende og morsom. -Det kan han være.
Hun kom også. Jeg visste ikke da at det var henne.
Hun sa aldri noe.
Bare drakk peppermynteteen sin og iakttok stedet.
En dag sa jeg til David at han så lei seg ut.
-Han gjør det vanskelig å ikke bry seg. -Ja.
Han spurte om det var mulig å vite alt om noen
og likevel være blind for hvem de egentlig er.
Jeg sa ja, ellers hadde jeg ikke blitt hos den fæle ektemannen min så lenge.
Og så sa jeg at ingen burde gjøre seg selv ulykkelig for en annens skyld.
Og så dukket hun opp.
Hold deg unna ekteskapet mitt.
-Jeg har ikke noe... -Du får ham ikke.
David tilhører meg.
-Du har misforstått... -Nei, det har jeg ikke. Det har du.
Slutt å snakke med ham. Slutt å få ham til å like deg.
Han trenger ikke dine råd.
Jeg vet hva du sier til ham. Jeg vet det.
-Du må gå nå. -La oss være i fred, ikke gjør ting verre.
-Hvem tror du at du er? -Jeg vet hvem du er.
En ynkelig gammel tosk som bare har en katt til selskap.
David kom og oppførte seg som alt var som før.
Han snakket fortsatt om hvor lei seg han var.
Jeg var forbannet, så jeg tenkte: "Faen heller."
Jeg sa at om han var ulykkelig, burde han forlate henne.
Hva skjedde?
Charlie?
Pus?
Charlie?
Herregud!
HORE
Herregud, Charlie, du skremte nesten vettet av meg.
Det går bra.
Hei, Marianne.
Har du vært inne hos meg? Har...
Det må være nifst å bo alene.
For om noen vil inn, finner de alltid en måte.
Og hvis det skjer noe med deg,
hvem skal mate katten?
Jeg tror at denne er din.
Jeg burde ha ringt politiet, men jeg ringte David først.
Han overtalte meg til ikke å anmelde det.
Han sa at de skulle flytte, jeg behøvde ikke å treffe dem mer.
Og da det ikke gikk, sa han at det var mitt ord mot hennes.
Men det var ikke bare det.
Han var redd.
Men da jeg fortalte det, var han ikke sjokkert.
Forferdet, ja, men ikke overrasket.
Jeg tror faktisk at han var lettet over at det bare var klærne mine.
Takk skal du ha. Jeg måtte vite det.
Ja.
Uansett hvordan du er involvert i dem, kom deg vekk så fort du kan.
Det er noe veldig galt med henne.
Knepet med potetene er å slippe dem i det kokende vannet,
og da kan du høre potetene skrike!
Om ti minutter tar vi dem ut, og da steker vi dem.
Og si meg, monsieur chef, har du en spesiell oppskrift for stuffingen?
Det er en spesiell saus, oui.
Jeg fyller fuglen, hvordan sier man det, energisk,
og så tilsetter jeg den spesielle sausen...
-Du er ekkel. -Og så steker jeg den lenge.
-Jeg liker lenge. Jeg er fransk, non? -Oui.
Og vil du at jeg skal hjelpe deg med å få den inn i ovnen, monsieur?
S'il vous plaît. Jeg liker han her.
-Ok? -Greit.
Et voilà.
Parlez français? Je t'aime!
Jeg henter mer vin.
-Kan jeg... -Unnskyld.
Det går bra.
Det lukter så godt, Rob. Maten på universitetet er fæl.
Jeg kunne være Fairdale-kokken. Bo i tjenerfløyen i underetasjen.
Jeg var bekymret for deg i starten. Hva slags innflytelse du var.
Det ville vært rart om du ikke var det. Vi møttes jo på avvenning.
Og ingen vil jo høre at kjæresten...
Forloveden.
...forloveden deres har møtt en annen mann, han er morsom,
-får henne til å føle seg så mye bedre. -Du hadde ingenting å bekymre deg for.
Om du hadde vært der, hadde det kanskje vært annerledes.
-Ikke si det. -Ok, greit.
Takk for at du fikk henne tilbake til meg, Rob.
Helt i orden, monsieur.
Vi trenger et bilde. Rob, kan du hente kameraet?
Selvsagt.
-Han er morsom. -Jeg sa at du ville like ham.
-Bilde, hva er den beste siden min? -Baksiden.
Greit. Si: "Marjories hengepupper."
Marjories hengepupper.
-Jeg vil se. -Det ble bra.
La meg få se.
Du ser bra ut.
Jeg burde vel rydde opp.
-Greit. -Vi gjør det i morgen.
-Jeg skal legge meg. -Å, du...
Ikke få ham til å sitte oppe og prate.
Jeg har planer for ham.
Jeg bør gå opp.
Jeg var bekymret for deg også.
Jeg trodde at du var ute etter pengene hennes.
-Dette stedet. -Tja, du ville ikke vært den første.
En som meg, sammen med henne.
Alt så vel litt beleilig ut, antar jeg.
Jeg driter i pengene.
Jeg elsker henne.
Jeg tror deg.
Jeg syns at Adele er heldig som har deg.
-Jeg er sjalu. -Hva, på meg?
Ja.
Og Adele.
Begge to. Det dere har her sammen.
Hva er det, tror du?
Alt dere vil ha.
Og dere trenger ikke noen andre.
Natta.
...seks, sju, åtte...
Sharma, Jones og Drumgoole, vær så god.
Hei, jeg vil snakke med dr. Ferguson, det haster.
Kan jeg få navnet ditt?
Ja, si at det er Marianne.
-Fra Brighton. -Bare et øyeblikk.
Unnskyld meg.
Uansett hva Marianne sa
-og hva du tror du vet... -Stans.
Adele er sprø. Fullstendig sinnsforvirret.
Psykopat, sosiopat eller noe sånt.
Jeg tror at hun visste at vi var sammen. Hele tiden.
Og derfor ble hun venner med meg.
-Det gir ikke noen mening. -Jo da.
Å skremme Marianne virket ikke.
Så når hun nå trodde hun hadde en rival, ville hun gjøre noe mer utspekulert.
Holde meg nær seg. Vende meg mot deg.
Og jeg tror at jeg følte meg så skyldig over det vi gjorde,
-at jeg ville at du skulle være ond. -Ja.
Ville ha en unnskyldning for å føle meg bedre.
Jeg hatet meg selv, og Adele visste det. Hun visste det.
Louise, alt dette...
Du vet ikke egentlig...
-Jeg skulle ønske... -Fortell meg det nå.
-Er Rob død? -Har hun fortalt deg om Rob?
-Jeg må vite det, David. -Ja!
Ja, han er død.
Og drepte du ham?
Hei.
Jeg har bare vært borte én dag.
Hva i helvete tenkte du på?
-Jeg vet ikke. -Hvor lenge har dette foregått?
At du, jeg mener...
Heroin?
-Adele? -Det har det ikke.
Det var første gang.
Rob ville at jeg skulle prøve det. Jeg vet at jeg ikke skulle gjort det, ok?
Du sa at han var ren.
-Jeg hadde aldri dratt om jeg trodde... -Ikke kjeft på meg.
Jeg vet at jeg har vært dum.
Jeg trodde det ville gå bra.
Han visste hva han gjorde, og jeg syns synd på ham.
Jeg ville ikke at han skulle behøve å dra tilbake til et fælt drittliv,
og han ville at jeg skulle prøve denne ene tingen.
Og jeg sa ja.
Og så var han...
Tror du at han tok en overdose med vilje?
Kanskje.
-Jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre. -Hvorfor ringte du ikke politiet?
Jeg fikk panikk.
Klokka di.
Den falt ned.
David!
David, vær så snill! Vent!
David, vær så snill!
David.
Vi må si det til noen.
-Si hva? -Det du akkurat fortalte.
Og hva om de ikke tror meg?
Etter brannen, foreldrene mine og Westlands, hva om de tror jeg er gal?
Jeg kan ikke dra tilbake dit.
Jeg kan ikke bli sperret inne igjen. Borte fra deg.
Selv om vi sier det, kommer han ikke tilbake.
Ingen andre vet at han er her.
-Adele... -Bare vi.
Jeg vil bare at vi skal være sammen.
Jeg elsker deg.
David...
Jeg elsker deg.
David...
Vær så snill.
Så jeg prøvde så lenge.
Jeg tror kanskje jeg kunne klart det, lært å leve med det,
om jeg trodde at det plaget Adele også, men det gjorde det ikke.
Denne guttens liv var over, og hun gikk videre som om det var ingenting.
Til slutt visste jeg at jeg måtte dra.
Men da sa Adele at hun ville si at jeg drepte Rob.
-Hva skal vi gjøre? -Du skal ikke gjøre noe.
Ved å sende brevet til politiet har du satt meg fri.
Jeg skal gjøre det jeg burde ha gjort,
dra til Skottland og endelig fortelle sannheten.
Kan du ikke vente?
-Noen dager. -Nei. Jeg må dra før hun vet det.
-David... -Adele har en måte å vite ting på.
Ting hun ikke burde.
Dette vil lyde sinnssykt, men jeg vet hvordan.
Hun er alltid der, ser på og lytter, og du vet ikke...
-Hun er ikke normal. -Jeg vet det.
Og jeg har latt dette pågå altfor lenge.
Men Adele styrer ikke dette lenger.
På grunn av deg.
Og...
...hold deg unna Adele. Du må love meg det, Louise.
-Hun er farlig. -Jeg lover.
Alt skal gå bra.
Ha det.
Hei.
-Hei, ungen min. -Hei, mamma.
Jeg har en overraskelse til deg.
-Du skal sove hos pappa i kveld. -Hvorfor det?
-Jeg har noe jeg må gjøre. -Et hett stevnemøte?
-Nei. Hvorfor tror du det? -Jeg er sju, mamma. Jeg vet ting.
Pappa har Lisa, så du må jo få noen en gang.
Det er ikke egentlig et alternativ nå.
-Må jeg hjem og hente tingene mine? -Jeg har ordnet det.
-Går det bra? -Hei, pappa!
Hei. Tusen takk for dette.
Han har pyjamas og klesskift til skolen og sånn her.
Ok.
Gi meg en klem. Herregud, jeg kommer til å savne deg.
Vi ses i morgen, ok? Ja?
-Vi ses. -Ha det.
Hei, Lisa.
-Er du sikker på at alt er i orden? -Jo da.
Jeg har det fint, takk, det er bare...
En kompis har havnet i trøbbel, så jeg sa at jeg skulle hjelpe ham.
Selvsagt.
-Jeg ringer deg i morgen, ok? -Ja.
-Takk, Ian. -Vi elsker å ha ham her.
-Si takk til Lisa fra meg, ok? -Ja. Ha det.
Adele.
Er du her?
Nå?
Adele.
-Ville du snakke med meg, Louise? -Hva faen har du holdt på med?
Det burde jeg spørre deg om, syns du ikke det?
-Du har knullet mannen min. -Ja.
Ja. Og du så på, gjorde du ikke? Du var her.
-Du... hva du nå kaller det. Du var her. -Ja.
Jeg trodde du var vennen min. Forstår du hva jeg følte?
Jeg var alene. Og så møter jeg en som meg.
Nei. Jeg faller ikke for det lenger.
Så du på meg hele tiden? Overalt hvor jeg var?
Nei. Det fungerer ikke sånn. Du kan bare reise til steder du kjenner.
Du må se for deg detaljene.
Hvorfor sa du ikke noe? Du kunne avsluttet det, i stedet for alle løgnene.
Jeg ville at du skulle hate ham. Jeg ville at du skulle velge meg.
Jeg ville at du skulle elske meg mest.
Men nei.
Du syntes synd på meg. Følte deg skyldig og fortsatte å knulle mannen jeg elsker.
Men skjønner du det ikke?
Jeg trodde på deg. Om alt sammen.
Jeg gikk til politiet og fortalt om Rob og David.
Hva gjorde du? Det ba jeg deg aldri om.
Vel, jeg prøvde å gjøre det som var riktig.
Og jeg visste ikke at du løy.
De vil ikke tro deg.
-Men de vil tro David. -Hva?
Han skal til Skottland for å fortelle sannheten.
Nei. Det kan han ikke.
-Det vil han ikke. -Han har gjort det.
Du har bare én mulighet nå.
-De vil ta ham fra meg. -Om du bryr deg om ham, fortell sannheten.
Hvis du elsker ham, kan du redde ham fra dette.
Dra til helvete.
Dra til helvete!
Den andre personen har lagt på. Den andre personen...
Kan du ikke bli?
Ikke gjør meg trist.
Du prøver å distrahere meg. Skulle ønske jeg ikke måtte dra.
Kyss meg.
-Det er så fint å se deg glad igjen. -Vi ses neste helg.
-Glad i deg. -Ha det!
-Hvordan føles det? -Lykkelig.
Alt blir liksom litt uklart helt ytterst.
Vil du prøve?
Noe å legge det i.
Det er vakkert.
Et minne om deg.
Hva betyr det?
Alt dette. Jeg vet at det ikke kan vare, Adele.
Det gjør du også.
Du og David, nå som jeg har sett dere sammen, dere vil ikke ha meg her.
Det er ikke sant, Rob.
-David liker deg. Det gjør han. -Jeg skjønner hvorfor du er glad i ham.
Han er stort sett perfekt, ikke sant?
Dere er perfekte sammen på dette stedet.
Dere skal ha dette eventyrlivet.
Hvorfor er det så galt?
Det er det ikke.
Det er som om du får styre drømmen på heltid.
Men øynene dine er ikke lukket, og du trenger ikke å sove
eller ligge på ett sted.
Foreldrene mine brant i hjel i dette huset.
Det er ingenting ved det jeg vil ha i drømmen min.
Det var ikke din feil.
Om jeg faktisk hadde vært her, så hadde jeg kanskje våknet.
Men det var jeg ikke.
Jeg var milevis unna og så på andre mennesker
og lurte på hvordan det var å være dem. Å leve deres liv i stedet for mitt eget.
Og nå kan du også gjøre det.
Jeg leste om noe.
Noe vi burde prøve. Sammen.
"Alt startet med ild, så det er bare rett og riktig at det ender med det.
Historien gjentar seg.
Jeg la Robs kropp i brønnen.
Mannen min, David, hadde ikke noe med det å gjøre.
Hans eneste forbrytelse var å prøve å beskytte meg.
David fortjener kjærlighet.
Han er en god mann.
Og jeg har holdt ham fanget for lenge.
Jeg kan innrømme det jeg har gjort. Men jeg orker ikke konsekvensene.
Jeg vil heller ha glemselen enn å være alene."
DU HADDE RETT. JEG MÅ RYDDE OPP. KANSKJE HAN BLIR LYKKELIG UTEN MEG DER.
JEG VAR DIN VENN.
HUSK DET, VÆR SÅ SNILL.
Nei.
Kom igjen. Nei, ikke gjør det.
-Hei, du har kommet til Adele Ferguson... -Helvete!
Hvor mye lenger?
-Tre minutter. -Takk.
Nødtelefonen. Hva trenger du?
Adele?
Adele!
Kom igjen.
Adele!
Helvete.
Adele! Slipp meg inn!
Ok, kom igjen.
Helvete! Nei!
Adele!
Faen!
Tenk på en dør.
-Du kan bare reise til steder du kjenner. -Tenk på en dør.
Du må se for deg detaljene.
-To, tre, fire... -Bli med meg.
Jeg må vise deg noe.
...fem, seks, sju...
...åtte, ni...
...ti.
-Adele? -Ikke nå lenger.
-Jeg kan ikke røre meg. -Det er heroinet.
Det river godt om du ikke er vant til det.
Det vil ta tid å bli vant til denne stemmen.
Adele, hva er det som skjer med meg?
Du får ikke ta ham fra meg, Louise.
Trodde du virkelig at jeg ville la det skje?
Hva er det du gjør?
Nei. Vær så snill, Adele.
Ikke gjør det, vær så snill, Adele.
Du aner ikke hva jeg har vært gjennom for å oppnå dette.
Det er mitt.
Vær så snill.
Nei.
Adam...
FØDSELSDATO: 12,12.1989
Hei.
Jeg heter Louise.
Louise. Louise Barnsley. Ja.
Ja, jeg har en sønn.
Han er hele min verden.
Adam.
Nei. Skilt.
Det er tre år siden nå.
Hei.
Går det bra med deg? Helvete, det høres ut som et mareritt.
Det var det selvfølgelig. Men det går bra nå.
-Hvordan kom du deg inn... -Jeg vil ikke snakke om det.
Og det angår jo ikke deg mer, gjør det vel? Meg, og hva jeg gjør.
-Jo, hvis det angår Adam. -Men det gjorde det ikke. Han var her.
-Er han klar? -Ja, det er han.
-Vil du komme inn? -Nei takk. Jeg skal et sted.
Adam, moren din er her.
Mamma!
-Er alt i orden? -Jeg har aldri hatt det bedre.
Kom igjen.
Er du klar?
Kom igjen, sønnen min.
Ha det, kompis.
-Ha det, pappa. -Ha det, Lou.
HOLBORN POLITISTASJON
-Kom hit. -Hei.
Det er over. Jeg kan ikke tro at det er over.
Tror du at det kan fungere?
Noe av det jeg leste, pratet om det. Vi vet ikke om vi ikke prøver det.
Det ville bare være helt vilt.
Det er jo ikke sånn at du aldri har hatt en mann i deg før?
La oss forlate kroppene våre, telle til fem og så bytte, ok?
-Glad i deg. -Glad i deg også. Alt ved deg.
-En, to, tre... -En, to...
-...fire, fem... -...fire...
Det virket.
Jeg føler meg rar. Jeg liker ikke dette, Rob.
Bytt tilbake nå, Rob. Jeg liker det ikke.
Rob, dette er ikke morsomt. Hva er det du gjør?
-Rob? -Jeg er lei for det.
Du burde aldri vist meg alt dette, Adele. Jeg kan ikke miste det nå.
Hva er det du gjør?
Dette er ikke morsomt lenger, Rob.
Nei, Rob. Jeg vil ikke.
Det går bra.
Måtte denne ringen alltid minne deg om den kjærligheten jeg føler for deg.
Jeg skjønner hvorfor du er glad i ham. Han er stort sett perfekt, ikke sant?
Alt jeg er, gir jeg til deg.
Alt jeg har, deler jeg med deg.
Jeg elsker dette stedet. Jeg hadde blitt for alltid om jeg kunne.
Jeg lover å elske deg, å være trofast og lojal
for resten av livet vårt sammen.
For resten av livet vårt sammen.
"Så hva har du gjort i dag?"
"Tja, på morgenen giftet jeg meg, og på ettermiddagen... Jeg vet ikke."
-Hva skal vi gjøre med ettermiddagen? -Det vi har lyst til.
Verden ligger for våre føtter. Det er bare oss.
Og Adam.
Ja.
-Jeg elsker deg, Louise Ferguson. -Og jeg elsker deg også, David Ferguson.
Mer enn du noensinne vil vite.
Hvor skal vi dra på bryllupsreise? Har du noen ideer, Adam?
Orientekspressen? Eller kanskje på et cruise i Karibia.
Men du hater båter.
Du har alltid sagt at du hater båter.
Kanskje jeg har forandret meg.