Добро утро.
Кафето е на печката.
Ранобудна си, а?
Откак светът отиде по дяволите.
Ще погледнеш ли това?
- Координатите на изчезналите? - Мартин използва думата "взета" за Лиза.
Лежах будна, когато ме осени.
Ако твоето момче е видяло плашилото, преди Филикс да бъде взет,
трябва да е видяло нещо и на другите места.
Където последно е видяна Една Ренълдс, има пожарен кран.
Някой е нарисувал лице върху него. Може да го е видял.
Салонът, където последно е била Долорес Ким.
Табелата му е с формата на ножица. Може да е нарисувало нея.
Или може би числата, координатите,
са на една от тези рисунки, както значката на шерифа Тайсън.
Прегледах всяка рисунка, черта, дума, число.
- Тук трябва да е. - Почини си малко.
Когато приключа, тогава.
- Звуча... - Припряно?
- Щях да кажа, че звуча като теб. - Жегна ме.
Чудех се как ли се чувстваш
в град, където много хора са изчезнали.
Пазела си самообладание до снощи, когато един от тях се върна.
А сега...
Нали не търсиш всички тях?
А конкретен човек.
Били ли?
- Какво има? - Знам този номер.
Регистрационна табела. Беше на Бен Шелтън.
Един ден племенниците му Кал и Чет взеха пикапа му и после изчезнаха тук.
Те бяха първите изчезнали. Тайсън намери колата, но не и момчетата.
После и той изчезна на същото място.
След него Шелтън и жена му. Точно тук.
Спирали.
Дали не мислят
и се движат...
спираловидно?
Какво има в центъра?
Фермата на Бен Шелтън.
След изчезването му фермата беше празна, докато военните не я взеха.
Превърнаха я в склад, държат храна и подобни неща.
Не мисля, че държат само това.
Хайде.
Това са бойни части. Какво охраняват?
Абсурд да е храна.
Крият нещо.
Ела.
Да се приближим.
Какво има там, по дяволите?
- Имаме скок. - Добре, активен е.
Пригответе се.
Готови за извеждане.
Имаме един, издърпайте го!
- Сержант, ей там! - Външни лица! На 12 часа!
- Не спирай, продължавай! - Чакай!
По дяволите!
Не мърдай! Горе ръцете. Вдигни ги.
Кротко.
Касп, какво е това странно място?
- Мисля, че тук ме държаха. - Какво, ти не знаеш ли?
За пръв път виждам такива епикризи.
На френски са, така че кой знае.
Каквото и да са правили, не са ги спасили.
Само ти си жив.
- Какво се е случило, Касп? - Не знам. Дори не помня как се събудих.
Моето легло.
Добре че не си бил тук, като са влезли.
А те? Тук ли са били?
Кои са тези? Ти си ги нарисувал, нали?
Да, сигурно, но не помня.
- Не мисля, че съм ги виждал. - Как тогава си ги нарисувал?
Ива, Елкин, Натори. Нещо говорят ли ти?
- Те са... - Надарени деца. Тук ги има.
И теб те има, Каспар.
Били сте пациенти.
Не са били обикновени пациенти, а надарени деца.
- Огледайте се, били са опитни зайчета. - Но за какво?
- За какво са ги изследвали? - Кой знае.
Не и него.
- Коалицията има пръст в това. - Значи е дело на военните.
Всяко от тези деца, както и ти, може да сте оръжие.
- Само гадаем. - Но има логика.
Защо иначе са ги държали тук, ако не са опасни?
Това е добър въпрос.
Касп, в сънищата ми ти казваше, че ще разбереш как да победим пришълците.
Успя ли?
Мисля, че другите деца може да са ключът.
- Сериозно ли? - Усещам ги.
Чувам ги.
Дори когато не бях тук. Само че не знаех, че са те.
Първо мислех, че си ти, Джам.
Но говореха на различни езици. Още го правят.
Сега са по-тихи. Сякаш са далеч.
Викат ме.
Не знам защо сме свързани.
Но може да използваме това, за да дадем отпор.
- Тогава да ги намерим. - Да, Касп, къде са? Някъде в Париж ли?
- Май по-надалеч. - Я чакайте.
Нали Каспар беше ключът. Сега се оказва, че са другите деца.
Той дори не помни да ги е виждал.
О, не. Но да не се тревожим, той ги чува в главата си,
макар че ориентацията му никаква я няма.
Не ви ли се струва лудост?
- Монти, недей. - Не, Алф.
Разбирам, донякъде е лудост, както и цялото това пътуване.
Всяка една лудост ни доведе тук. При Каспар.
Щом казва, че децата може да помогнат, да ги намерим.
- Какво има да губим? - Не знаем откъде да започнем.
А това? Има лаборатория до Орлеан.
Или са правели. Така ли е, Касп?
Да, така мисля. Можем да следваме гласовете им.
- Става. Да вървим. - Идвам и аз.
Добре. Защо не? Няма какво да губим освен живота си.
- Ето я база "Камп Пиърс". - Какво мислиш?
Ще върнем дъщеря ти.
Ще намерим как да влезем.
- Доста е стръмно, не мислиш ли? - Ако изобщо минем през портала.
Там има поне 50 въоръжени войници, съдейки по казармата.
Вместо да предполагаме, нека наблюдаваме базата един ден.
Да съберем данни.
Кларк, не сме почивали.
Виж ни.
Отначало бяхме 40 души, сега сме 12.
- Загубихме Джак. - Четиринайсет.
- С Люк и мен сме четиринайсет. - Броя хората, които умеят нещо.
- Чистя ти оръжието, Ханли. - Всеки може да изкаже тревогите си.
Някой друг?
Още колко от нашите сме готови да загубим, за да върнем един?
- Един? Не е просто "един", а Сара. - Разбираш накъде бия.
Имената са важни. Без тях е по-лесно да забравиш хората.
Слушай какво няма да забравя. Той ги доведе право при нас.
- Не сме сигурни. - Чува ги наум.
- Сигурно и те го чуват. - Не е така.
- Той ни спаси в мъглата. Спря извънземното. - Просто му нареди.
- Какво друго им снася? - Стига.
- Боиш се да не разберем истината? - Стига!
Хайде всички да се успокоим.
Премълчали сте някои неща.
Онзи извънземен предмет?
Ти? От всички точно ти ли?
Добре, тръгвайте си.
Нямам нужда от това. Сама ще се справя.
Грешиш. Те ти трябват.
Ще имаш нужда от тях.
Остани.
Поговори с тях.
- Опитах се. - Не като с войници, а като с хора.
С уплашени хора, които рискуват живота си. Покажи им коя си.
Като студентка прекарах една седмица в онкологичното отделение.
Гледах как хората научават, че смъртта живее в тях.
- Какво целиш? - Имаш ли спешна работа?
Бях забравила за това.
Или просто го бях потиснала.
Като толкова много други неща.
Лекарят, с когото бях, ми каза нещо в края на онази седмица.
"Онези, които имат най-добри шансове,
са готови да се борят за нещо по-значимо."
За семейството си, за любимите си хора - за нещо.
Нещо по-важно от оцеляването.
Бях го забравила.
Докато не срещнах вас.
И не видях как се биете.
Как рискувате живота си. Жертвате се...
за нещо по-важно.
Съжалявам, че загубихте близки, докато ми помагате.
Подобна болка е...
Но ако искате да спрете тук, ви разбирам. Повярвайте ми.
Това щях да направя и аз, преди да срещна всички вас.
Аз съм.
Търсят ни. Ела.
Дръж това. Взех го от сержанта.
Е, ако преди не бях беглец...
Не ти е сефте, а?
Гледам да не показвам какво умея.
- Трябва да вървим! - Не още. Тук някъде е.
Каква беше онази дупка, синята светлина? Сякаш беше жива.
Долу има нещо. Нещо, изпратено от тях. Военните не искат никой да знае.
Знаех, че се преструват, че ни пазят.
Дали Каспар е видял нещо?
Не просто е видял нещо.
Видял е онова нещо.
Какво става във фермата на Бен?
Не знам.
- Трябва да разберем. Да вървим. - Знам едно безопасно място.
Трябва да е било пункт за евакуация.
Много е открито.
Няма никого. Да вървим.
Казвай.
- Какво? - Явно искаш да кажеш нещо, давай.
Мислех, че ще си доволен като останалите след всичко, което преживяхме.
Най-сетне намерихме Каспар.
Нима?
Как така беше единственият оцелял в болницата?
- Единственият останал. - Или изоставен.
Добре, но защо?
Виж, по мой си кретенски начин го опознах също като вас.
В очите му виждах страха, който съм му причинил. И болката.
Да, беше ми кеф. Но мисълта ми е, че виждах това.
Сега, като го гледам, не виждам нищо. Един празен поглед.
Кажи ми, че и ти го виждаш.
Сънищата на Каспар ни доведоха при него.
Ще им се доверя, накъдето и да водят.
Можеш ли да му повярваш?
Вярвам на теб. Твоите сънища следвам.
Какво има?
Здравей, Марлийн.
Ето.
Дотук бях с гостоприемството.
Защо двама бегълци са в дома ми?
И по-тихо. Тъкмо приспах близнаците.
Знам, че...
Просто знам.
- Ако имаше къде да отидем, щяхме... - Опасни ли сте?
- Той опасен ли е? - Не. Бога ми, не.
- Казват, че сте опасни. - Госпожо, кълна се, че...
Прощавай, но водим семеен разговор.
Още ли сме семейство?
По закон?
Е, поне това сме.
Рискуваш дори като разговаряш с нас.
Това значи много за мен. Но ще си заслужава.
За да намерим Били.
- Знаеш ли какво е станало с Били и къде е? - Имаме следа, просто ни трябва време.
Ще помогнеш ли?
Не е лукс, но става.
- Благодаря. - Само до сутринта.
Боже.
Искаш ли да поговорим?
- За Били ли? - Да, кой е той? Съпруг ли й е?
Не, мой съпруг.
Може ли да седнем?
Били не беше лош човек. Не е.
Не лъжеше, беше верен.
Но имахме проблеми, които така и не изгладихме.
Разговорите ни водеха до кавги
и не си говорехме.
С месеци.
Тогава един ден той ми каза, че иска бебе.
А аз му отвърнах: "Странно, аз пък искам развод".
Не беше никак приятно.
Дойде да живее при Марлийн, голямата си сестра.
Два дни по-късно шерифът Тайсън изчезна и извънземните дойдоха.
После и други хора изчезнаха и дойдоха военните.
Били изчезна.
Появи се ти.
Не го исках в живота си.
Но не и така.
Чувствам се сякаш аз съм виновна.
Синът ми беше болен.
Мъничкото му тяло го болеше.
Толкова много.
Искаше ми се болката да изчезне.
Цялата болка в нас просто...
да спре.
И тогава
лекарят ни съобщи най-лошото.
Подобна загуба преобръща живота ти.
Болката някога спира ли?
Ще ти кажа.
Идвайте.
Заваля точно като тръгнахме.
- Като у дома. - Тук изобщо не е като у дома.
- Да се запасим с храна и вода. - Вижте.
О, да! Провизии.
- Този дъждобран ще ме погълне цялата. - Тук има само грамадни размери.
А това?
- За нищо не става, Пен, остави го. - Какво? Виж, с етикетите е, нов е.
Разтваря ли се?
Ще го накарам.
- Добре, дай ми го. - Няма, ти ще го хвърлиш.
- Пен, дай. - Не, няма!
Спокойно.
- Те ли са? - Много ясно.
Касп, усещаш ли ги като преди, в болницата на мама?
- Мислех, че някак си свързан с тях. - Нищо не усещам.
Това е добре, нали? Може би си тръгнаха.
По дяволите! Отблизо се чу.
- Май влизат в сградите. - Не.
Спокойно, Пен. Хвани се за мен.
Ще влязат и тук, а ние кибичим. Покажи какво можеш, Скайуокър.
Монти е прав, не бива да оставаме.
Лошо!
Касп, накъде? Кажи ни накъде е безопасно.
Насам.
Добре, да вървим. Касп, ти водиш.
Тичайте!
Тук няма изход! По дяволите!
Какво ще правим?
Насам!
- Идват. - Отвори! Бързо!
Влизайте.
- Бързо! - Тичайте!
Боже.
- О, боже. - Тичайте. Пени.
Пет етажа са.
Какво стана? Заведе ни право при тях!
- Какво ще правим? - Касп?
Няма да го слушам. Заради него сме в това положение.
Отвори се! Отвори го.
Отвори се, хайде.
- Отвори го, давай. - Пени.
Давай.
- Чувам ги, идват! - Послушахме те и виж какво стана!
Заедно сме. Ляво, дясно, ляво.
Добре сме.
Не, не сме.
Хайде!
Чу ли за "Камп Олман"?
- Какво? - Затрит е.
Цяла рота е избита за една нощ.
- По дяволите. - Ехо?
- Изгуби ли се, момче? - Помогнете.
- Къде е семейството ти? Добре ли са? - Аз съм проблемът.
Нещо не съм наред.
Ще докладвам.
Болен ли си?
Не ми се виждаш зле. Да те заведа в лечебницата?
Лекарят ще те види. Съгласен ли си?
Първо трябва да прегледат приятеля ти.
Чисто е.
Майка ти ще се гордее. Отвори портала.
Дано си прав, Кларк. Тя влиза право при врага.
- Пази се! - Мамка му!
- Бързо! - След мен!
Слизай! На земята! Веднага!
- Казах да легнеш на земята. - Спокойно.
Претърсете я.
Не ни стига другият враг, ами и това.
Сега и хората ли са срещу нас?
- Няма оръжие. - Ще ми кажеш ли какво става, по дяволите?
Събирам всички ви на едно място.
Обкръжени сте. Хвърлете оръжията! Веднага!
Оръжията на земята!
- Долу! - И ти, ефрейтор.
- Хайде да няма пострадали. - Добре, кротко!
Движете се.
- Добре караш. - Правилно броиш.
Беше прав, нямат достатъчно хора.
Питаш се колко души има във военна база?
Гледаш столовата.
Да я намерим.
Какво е това?
- Да не повярваш. - Казах ти. Дори гаргите трябва да ядат.
Благодари на Марлийн от мен.
- Не мисля, че ще иска отново да ни види. - Ще намерим Били и останалите.
Къш!
Пази това при теб, за всеки случай.
Ще успееш.
Не ти е сефте.
Да потегляме!
Джамила.
Бъди внимателна.
Привет.
Касп. Внимавай, пари.
- Студено ли ти е? - Не, няма нужда.
Е, нагледах се на Париж. Проклетият град едва не ни уби.
Аз едва не ни убих.
Ти се опита, Касп.
Все още се възстановяваш, нали?
Връщаш си паметта.
Мога да ти помогна да си спомниш за нас.
Пазя рисунката ти.
През цялото време.
Преди мислех, че я пазя, за да не те забравя.
Но след време разбрах, че е за да не забравя себе си.
Такава, каквато ти ме виждаше, Касп.
Заради теб повярвах.
Сега е мой ред да те накарам да повярваш.
Нали?
Накъсано е.
Като сън, който не мога да задържа. Всичко ми се изплъзва.
Първата песен, която слушахме заедно.
Бяхме в автобус, нали?
Да.
- И държах книга? - Скицник.
Да. Падна и се разтвори.
Да. А ти после...
Сетих се.
Така. Сара Малик.
Ей толкова висока, на осем години. С дълга кестенява коса. Къде е?
Не сме ви врагове, както казахте отвън.
Моите уважения, госпожо, за малко да ме заблудите.
От Движението сте, нали?
- Не искаме никой да пострада. - Двамата на портала са със сътресение.
Искаме дъщеря ми.
Предайте ни я и ще си тръгнем. Знаем, че е тук.
Ако не сте командирът, кажете ни кой е, ще говорим с него.
Няма командир.
- Кой е офицерът? - Аз.
Но станах такъв с гласуване. Не е официално.
Останалите от ротата са разпределени по други бази.
- Значи никой не командва тук? - Браним базата до следващо нареждане.
Затова няма да ви дам повече информация.
Моля?
Всички въпроси, касаещи действията на тази база,
се считат за секретни и не се разгласяват.
Полека.
Тя ми е дъщеря. Къде е?
Какво? Там ли?
Тук ли е...
БАДЕМ
Беда.
Съжалявам.
Да.
И аз.
- Аниша! - Кротко.
- Дръжте го! - Какво правиш?
- Дръж го на мушка. - Недей така.
- Аниша. - Ето. Пропофол.
- Какво правиш? - Обикновено бия 40 мг.
Но в този случай ще са 60.
Ще ми кажеш ли какво ще правиш?
Тя е била в онази стая, Кларк.
Ще му дам последен шанс да ми каже къде е,
преди да му махна нещо ценно.
Аниша, ти не си такъв човек.
Напротив! Нейна майка съм!
Вижте, и аз загубих хора.
Загубих близки. Моля ви, спрете.
Аниша.
- Госпожо... - Сега или никога.
Моля ви, чуйте.
- Говори! - Моля ви.
- Къде е? - Не е тук!
Не е тук. Намерих това. Тръгнали са със Сара снощи.
- Съжалявам, Аниша. - Оклахома?
Да. Не е военна база.
Проект "Айдабел"? Какво е това?
Отиваме там. Не се бой, ще я намерим.
Няма да я намерите. Никога няма да стигнете до нея.
- Стигнахме дотук. - Не разбирате.
Проектът "Айдабел" не ви е някаква полуизоставена база като тази.
Там е кота нула. Там е започнало всичко.
Ако са взели дъщеря ти, значи вече я няма. Нищо не можете да направите.
Ела с мен.
Скъпа Роуз, пиша ти,
за да ти кажа онова, което премълчах, когато лежахме един до друг,
защото не знаех как да ти го кажа.
Все още не знам,
но може би не сме се срещнали случайно, не е било съвпадение.
Имах нужда от някого.
Всички имаме, дори да не го осъзнаваме.
Рисунките, виденията.
Може би ще се наредят като късчета от ребус благодарение на теб.
Ти си като светлина, която ме напътства.
Чисто е.
Показва ми какво се случва.
Води ме у дома.
Превод на субтитрите Катина Николова