God morgen.
Kaffen står på komfyren.
Morgenfugl?
Bare etter at verden gikk til helvete.
Vil du ta en titt på dette?
Koordinater for alle de savnede?
Tatt. Martin sa at de "tok" Lisa. Her.
Jeg lå våken da det slo meg.
Hvis denne gutten så Williams' fugleskremsel før Felix ble tatt,
så må han ha sett ting de andre stedene også.
På dette hjørnet, der Edna Reynolds ble sist sett, er det en brannhydrant.
Noen malte et ansikt på hydranten. Kanskje han så ansiktet.
Skjønnhetssalongen der Dolores Kim ble sist sett.
Skiltet er formet som en saks. Kanskje han tegnet skiltet.
Eller kanskje det er koordinatene. Tallene.
Kanskje de er på en av tegningene, som sheriff Tysons skilt.
Jeg har gått gjennom alle tegninger, setninger, ord og tall.
- Det må være her. - Kanskje du bør hvile.
Jeg hviler når jeg er ferdig.
- Jeg høres... - Intens ut?
Jeg...
- Jeg skulle til å si "som deg". - Au.
Jeg har tenkt mye på hva du sikkert føler når du går rundt i byen der alle forsvant.
Men du beholdt roen til i går kveld, da en av dem kom tilbake.
Og nå...
Du leter ikke etter alle, vel?
Du leter etter noen.
Er det Billy?
- Hva er det? - Jeg kjenner dette nummeret.
Det er et skilt. Et bilskilt. Tilhørte Ben Shelton.
Nevøene hans, Cal og Chet, tok pickupen hans en dag, og så forsvant de her.
De var de første som forsvant.
Sheriff Tyson fant pickupen, men ikke guttene,
og så forsvant han det samme stedet.
Så forsvant Shelton og kona hans også. Akkurat her.
Spiraler.
Hva om... de tenker...
...beveger seg...
...i en spiral?
Hva er i midten her?
Det er Ben Sheltons gård.
Etter at Ben forsvant, sto gården tom til det militære overtok.
De gjorde det til et forsyningsdepot for mat og sånt.
Jeg tror ikke det er alt de har der.
Kom igjen.
Alle disse soldatene, taktisk og dekningsformasjon.
Hva er det de vokter over?
Det er ikke mat de vokter over.
De skjuler definitivt noe.
Kom igjen.
Vi må se bedre.
Hva i helvete er der nede?
- Vi har utslag. - Det er aktivt.
På med utstyret.
Bergingsenhet i posisjon.
Vi har en. Hal ham opp.
Sersjant, der borte!
Inntrengere! Klokka tolv!
- Pokker. Fortsett. - Vent!
Pokker.
Ikke rør deg! Hendene i været. Hendene i været.
Ta det med ro.
Casp. Hva slags sted er dette?
Jeg tror det var her de holdt meg.
Vet du det ikke?
Dette ligner ikke de rapportene moren min tok seg av.
Men det er på fransk, så hvem vet?
Uansett hva de gjorde her, så reddet det dem ikke.
Bortsett fra deg. Du klarte deg.
Hva skjedde, Casp?
Jeg vet ikke helt. Jeg husker ikke engang at jeg våknet.
Her lå jeg.
Flaks at du ikke var her da de brøt seg inn.
Hva med dem? Var de her?
Hvem er de? Vent. Du tegnet dette, ikke sant?
Ja, det må jeg ha gjort. Men jeg husker det ikke.
- Jeg vet ikke om jeg har sett dem. - Hvordan kan du ha tegnet dem da?
Eva, Elkin, Natori. Ringer det noen bjeller?
De er...
Les enfants exceptionnels. De er her.
Du også, Caspar.
De var pasienter på samme avdeling.
Høres ut som mer enn pasienter. "Eksepsjonelle barn"?
- De var prøvekaniner. - Men for hva?
- Hva testet de dem for? - Hvem vet?
Ikke ham.
Alt var knyttet til VFK.
Da er det militært. Så alle disse ungdommene...
Du...
...kunne bli våpen.
- Det vet vi ikke. - Men det gir mening.
Hvorfor var de stengt inne her hvis de ikke var farlige?
Det er et veldig godt spørsmål.
Casp, i drømmene mine sa du at du skulle finne ut hvordan vi slår romvesenene.
Har du det?
De andre. Ungdommene. Jeg tror de kan være nøkkelen.
- Mener du det? - Jeg har følt dem.
Hørt dem.
Selv da jeg var bevisstløs. Men jeg visste ikke at det var dem.
Først trodde jeg det var deg, Jam.
Men de snakket ulike språk. Det gjør de fortsatt.
De er bare mer stille nå. Det er som om de er langt borte.
Roper.
Jeg vet ikke hvorfor vi er sånn.
Forbundet.
Men kanskje... Kanskje vi kan bruke det til å kjempe.
Så la oss finne dem.
Ja, Casp. Hvor er de? Et sted i Paris?
- Lenger borte, tror jeg. - Beklager.
Jeg trodde Caspar var nøkkelen. Nå er de andre er nøkkelen.
Og han husker ikke engang å ha møtt dem. Men slapp av, for han hører dem i hodet,
selv om GPS-en hans ikke er hypermoderne.
Virker dette som galskap for dere?
- Kom igjen, Monty. - Nei, Alf.
Jeg forstår.
Det er litt sprøtt, men hele reisen har vært sprø.
Og alle sprø ting har ført oss hit. Til Caspar.
Hvis ungdommene kan hjelpe oss å vinne krigen, så la oss finne dem.
- Hva har vi å miste? - Vi vet ikke hvor vi skal begynne.
Hva med dette?
Det er en lab nær Orléans.
Eller så bygde de en. Høres det riktig ut?
Ja. Jeg tror det.
Hvis jeg lytter, kan jeg følge stemmene deres.
- Bra nok for meg. Vi drar. - Jeg er også med.
Ja, hvorfor ikke?
Vi har jo ikke noe å miste. Annet enn livet.
Der er det. Camp Pierce.
Hva tror du?
Vi skal få datteren din tilbake.
Vi finner en vei inn.
Er det ikke bratt å klatre?
Hvis vi kommer gjennom porten, da.
Det må være minst 50 væpnede soldater etter kasernene å dømme.
Gi oss en dag til å holde utkikk før vi trekker slutninger.
Samle de faktaene vi kan.
Vi har kjørt på uten stans.
Se på oss.
Vi startet med 40. Vi er nede i 12.
- Vi har mistet Jack. - Fjorten.
Med Luke og meg er vi 14.
Jeg snakker om folk som kan gjøre noe.
Jeg renser geværet ditt.
Folk må gjerne uttrykke bekymringene sine.
Noen andre?
Ikke vondt ment, men hvor mange flere er vi villige til å miste?
For å få én tilbake.
Én? Hun er ikke "én", hun er Sarah.
Du vet hva jeg mener.
Navn er viktige. Uten dem er folk lettere å glemme.
Jeg skal si deg hva jeg ikke glemmer. Det var han som ledet dem til oss.
- Det vet vi ikke. - Han hører dem i hodet.
- Tror du ikke det går begge veier? - Det er ikke sånn.
Han reddet oss i tåken.
- Han stoppet romvesenet. - Bare ved å beordre det.
- Hva mer har han fortalt dem? - Ligg unna.
- Er du redd vi finner ut sannheten? - Ligg unna.
Alle sammen... trekk pusten dypt.
Du skjulte noe for oss.
Den romvesen-tingen.
Du?
Av alle. Mener du det?
Greit. Det er greit. Dra.
Jeg trenger ikke dette. Jeg gjør det selv.
Du tar feil. Du trenger dem.
Du kommer til å trenge dem der nede.
Bli.
- Snakk med dem. - Jeg prøvde å snakke med dem.
Nei. Ikke som soldater. Som mennesker.
Redde mennesker som risikerer livet.
Vis dem hvem du er.
På medisinstudiet fulgte jeg en lege på kreftavdelingen i en uke.
Jeg så folk få vite at døden befant seg i kroppen deres.
- Hvor vil du? - Skulle du vært noe sted?
Jeg hadde glemt det.
Eller jeg skjøv det bort.
Skjøv det bort som så mye annet.
Legen sa noe til meg på slutten av uken.
Han sa: "De som har best sjanse til å overleve,
er de som er villige til å kjempe for noe mer enn seg selv."
Kanskje det er familiene deres, deres kjære, men noe.
Noe som er større enn overlevelse.
Og det glemte jeg.
Til jeg møtte dere.
Til jeg så dere kjempe.
Risikere livet.
Ofre livet...
...for noe mer.
Jeg beklager at dere mistet deres kjære på leting etter mine.
En sånn smerte er...
Men hvis dere vil stoppe, skyve det til side, så forstår jeg det.
Tro meg.
Det er det jeg ville gjort før jeg møtte dere. Dere alle.
- Hei! - Så, så! Det er meg.
De leter fra luften. Kom.
Hold denne. Jeg tok den fra sersjanten.
Hvis jeg ikke var en rømling alt...
Ikke din første rodeo?
Folk som faktisk går på rodeoer, sier ikke det.
- Vi må dra! - Ikke ennå.
Det er her et sted.
Hva så vi der borte?
Hullet. Det blå lyset. Det var nesten som om det levde.
Det er noe der nede. Noe de har sendt.
Det militære vil ikke at noen skal vite hva det er.
Jeg visste at de løy. Lot som de beskyttet oss.
Tror du den Caspar-gutten så noe?
Han så ikke bare noe.
Han så det.
Hva i helvete er det som skjer på Bens gård?
Jeg vet ikke.
- Men vi må finne det ut. Vi drar. - Jeg vet om et trygt sted.
Det må ha vært et slags evakueringssted.
Det er helt åpent.
Det er trygt. Kom.
Spytt ut.
Hva da?
Du har åpenbart noe å si. Si det før hjernen din brenner opp.
Jeg trodde du ville bli glad. Som oss andre etter alt vi har vært gjennom.
Endelig fant vi Caspar.
Gjorde vi det?
Hvorfor var han den eneste som overlevde på sykehuset?
- Den eneste igjen. - Eller som ble forlatt.
Uansett. Hvorfor?
På min egen bedritne måte har jeg kjent ham like godt som dere.
Jeg så inn i øynene hans. Jeg så frykten jeg ga ham. Og smerten.
Og, ja, jeg likte det. Men poenget er at jeg så ham.
Og nå ser jeg på ham, og ser... Jeg vet ikke. Ingenting. Som et tomrom.
Si at du ikke ser det også.
Caspars drømmer brakte oss til ham.
Så jeg stoler på drømmene hans uansett hvor de fører.
Kan du gjøre det? Stole på ham.
Jeg stoler på deg. Det er drømmene dine jeg følger.
...angrep fra de nye, farligere romvesenene sprer seg.
Fra Stillehavskysten til Rocky Mountain-området.
Flere observasjoner...
- Hva er i veien? - Ammoniakknivåer i disse områdene
og det økte antallet angrep har tvunget hele samfunn til å evakuere,
iblant gjennom farlig terreng.
Militær og humanitær hjelp skal skape...
God kveld, Marlene.
...alvorlig situasjon utvikler seg...
Der.
Nå er høflighetsdelen over.
Hvorfor har jeg to rømlinger i huset?
Og vær stille. Jeg har nettopp lagt tvillingene.
Jeg vet at dette er...
Jeg vet det.
Og om vi hadde noe annet sted å dra, så...
Er du farlig? Er han det?
Nei. Herregud, nei.
- For de sier at dere er det. - Ma'am, jeg lover at...
Beklager, dette er en familiesamtale.
Er vi fortsatt i familie?
Juridisk.
Det er i det minste det.
Du tar en risiko bare ved å snakke med oss.
Jeg kan ikke få sagt hva det betyr for meg.
Men det kommer til å være verdt det.
For å finne Billy.
Du...
Vet du hva som skjedde med Billy? Hvor han er?
Vi har en ledetråd. En ordentlig en. Vi trenger bare litt tid.
Kan du gi oss det?
Det er ikke pent, men det holder for i natt. Dere må ut ved daggry.
Herregud.
Vil du snakke om det?
Mener du Billy?
Ja. Hvem er han? Mannen hennes?
Nei, han er min.
Kan vi sette oss?
Billy var ikke en dårlig mann. Er ikke.
Løy ikke, var ikke utro.
Men vi hadde en tøff periode, og det ordnet seg aldri.
Snakking førte til krangling, og...
Så vi sluttet å snakke.
I månedsvis.
En dag sa han at han ville ha barn.
Og jeg sa: "Artig. Jeg vil ha skilsmisse."
Det var ikke så veldig artig.
Han flyttet inn her hos Marlene, storesøsteren.
To dager senere forsvant sheriff Tyson, og romvesenene kom.
Så forsvant de andre, og det militære kom.
Og så forsvant Billy.
Og så kom du.
Jeg ville ha ham bort.
Men ikke sånn som dette. Det føles som om det er min skyld.
Sønnen min var syk.
Den lille kroppen hans hadde smerter.
Så mye.
Et øyeblikk ville jeg bare bli kvitt smerten.
All smerten inni oss. Bare...
...stoppe.
Og så...
...kom legen inn og fortalte nyheten.
Det fillerister deg når du mister en som det.
Tar det slutt noen gang?
Jeg skal si ifra.
Kom igjen.
Det regner akkurat når vi drar.
- Akkurat som hjemme. - Det er ikke som hjemme.
- La oss finne forsyninger. - Se her.
Ja! Tid for forsyninger.
- Glem regnet, jeg drukner i plast. - De har bare extra large. Så vi må ta den.
Romvesenangrepet sprer seg...
Hva med denne?
- Det er søppel. Legg den ned. - Hva? Nei.
Se. Merkelapper. Helt ny.
- Fungerer den? - Jeg skal få den til å fungere.
- Greit. Få den. - Nei. Du kaster den i søpla.
- Pen, få den. - Nei!
- Pen, slipp! - Nei!
Det går bra.
- Var det dem? - Selvsagt.
Casp, kan du føle dem? Som på mors sykehus. Er de nære?
Jeg trodde du var forbundet med dem.
Jeg kjenner ingenting.
Det er vel bra? Kanskje de har dratt.
Pokker! Det var nært.
De bryter seg inn i bygninger.
Nei. Nei, nei.
Det går bra, Pen. Ta hendene mine.
OK, Pen. Det går bra.
Hvis de kommer inn her, har vi ingen sjanse. Jedi-tid, Skywalker.
Monty har rett. Vi kan ikke bli her. Kom igjen.
Faen!
Casp? Kan du gi oss en retning? Hvilken vei er trygg?
Denne veien.
Da drar vi.
Caspar, du leder vei.
Løp! Løp!
Løp!
Det er en blindvei! Faen!
Hva skal vi gjøre?
Denne veien!
- De kommer. - Få den opp!
Løp, løp, løp.
- Fort! - Løp! Løp!
Fy fader.
- Herregud. - Løp, Penny. Her.
Det er fem etasjer ned!
Hva i helvete? Du ledet oss rett til dem!
Hva skal vi gjøre?
Casp?
Jeg hører ikke på ham mer! Han er grunnen til at vi er her!
Åpne. Åpne! Åpne den!
Åpne! Åpne! Åpne!
- Åpne opp! Åpne! Åpne! Åpne den. - Penny.
Åpne. Åpne.
Jeg hører dem! De kommer!
- Åpne! - Vi stolte på deg, og nå er vi i fella.
OK.
Du og jeg. Venstre, høyre, venstre.
- Dette går bra. - Nei, det gjør det ikke.
Kom igjen!
Hei. Har du hørt om Camp Allman?
- Hva? - Borte.
Et helt kompani borte over natta.
- Pokker. - Hallo?
- Har du gått deg bort? - Jeg trenger hjelp.
Er det bra med familien din?
Det er ikke dem. Det er meg.
Det er noe galt med meg.
Jeg melder fra.
Er du syk eller noe?
Du ser ikke så syk ut.
Skal jeg ta deg med til sykestua? Få saniteten til å kikke på deg.
Vil du det?
De bør kikke på vennen din først.
Klart.
Moren din kan være stolt av deg. Åpne porten.
Håper du har rett, Clark. Hun kjører rett inn i et vepsebol.
- Pass opp! - Pokker!
- Løp! - Denne veien!
Ut av bilen! Ned på bakken! Nå!
Jeg sa ned på bakken. Nå!
Rolig.
Sjekk henne.
Det er ille nok med en fiende som ikke er menneske.
Må vi takle mennesker som blir fiender?
- Klart. - Kan du fortelle hva du driver med?
Samler dere alle på ett sted.
Dere er omringet! Legg ned våpnene.
Ned, nå!
Legg våpnene ned på bakken!
- Ned! - Det gjelder deg også, korporal.
La oss gjøre dette til en dag da ingen blir skutt.
Kom igjen.
- Pent kjørt. - Pent telt.
Du hadde rett. De er underbemannet.
Vil du vite hvor mange det er på en militærbase?
Hold øye med messa.
La oss finne henne.
Hva i helvete er det?
- Jeg fatter ikke at det gikk. - Alle må spise. Selv kråkene.
- Veien er sperret... - Hei!
Takk Marlene fra meg.
Tviler på at hun vil se noen av oss igjen.
Vi finner Billy. Og resten av dem.
Forsvinn!
Pass på denne for sikkerhets skyld.
Du klarer det.
Ikke din første rodeo.
Kom igjen, karer!
Jamila.
Vær forsiktig.
Hei.
Casp. Forsiktig. Den er varm.
Kald?
Nei, jeg har det bra.
Så mye for Paris.
Byen fikk oss nesten drept.
Jeg fikk oss nesten drept.
Du prøvde, Casp.
Du er fortsatt rekonvalesent.
Prøver fortsatt å huske.
Jeg kan hjelpe deg å huske. Huske oss. Nei?
Jeg har beholdt tegningen din.
Så lenge. Jeg pleide å tenke at det var så jeg ikke skulle glemme deg.
Men etter en stund tenkte jeg at det var så jeg ikke skulle glemme meg.
Sånn som du så på meg, Casp.
Du fikk meg til å tro.
Hvis du kunne gjøre det for meg, kan jeg gjøre det for deg.
Ja?
Alt er i stykker.
Det er som en drøm jeg ikke klarer å holde fast ved. Alt glir bort.
Det er den første sangen vi hørte på sammen. Gamle ting.
Satt vi på en buss?
Ja.
- Hadde jeg en bok? - Notatboken din.
Ja. Den åpnet seg.
Ja. Og du...
Jeg husker det.
OK. Sarah Malik.
Så høy. Åtte år.
Langt, brunt hår. Hvor er hun?
Trass i det du sa der ute så er vi ikke fienden.
Med respekt å melde, du kunne lurt meg.
- Dere er i Bevegelsen, ikke sant? - Vi vil ikke skade noen.
Dere ga de to i porten hjernerystelse.
Vi vil bare ha datteren min.
Gi meg henne, og vi drar. Vi vet at hun er her.
Hvis du ikke er sjefen, si hvem det er, og vi skal snakke med vedkommende.
Ingen er sjef.
- Hvem er høyeste offiser? - Jeg.
Men jeg ble valgt til korporal. Det er ikke offisielt.
Resten av kompaniet ble sendt for å styrke andre posisjoner.
Så ingen bestemmer her?
Vi forsvarer vår post til vi får andre ordrer. Vi gjør vår plikt.
Derfor avslår jeg ditt ønske om å gi informasjon.
Avslår mitt ønske?
Alt som angår denne utpostens militære handlinger,
anses som konfidensielle, og deles ikke med sivile.
OK.
Hun er datteren min.
Hvor er hun?
Hva? Der?
Er det der...
Hjelp meg.
Jeg beklager.
Ja.
Jeg også.
- Aneesha. - Herregud.
Aneesha!
Hold ham nede.
- Hva gjør du? - Hold ham nede!
- Rett pistolen mot ham. - Dette er ikke måten.
- Aneesha. - Her. Propofol.
Hva er det du gjør?
Vanligvis ville jeg gitt 40 milligram.
I ditt tilfelle, la oss si 60.
Kan du fortelle hva planen er?
Hun var der inne, Clark. I det rommet.
Nå gir jeg ham en siste sjanse til å fortelle hvor hun er
før jeg fjerner noe han kommer til å savne når han våkner.
Aneesha, du er ikke sånn.
Det er nøyaktig sånn jeg er! Jeg er moren hennes!
Jeg har også mistet folk.
Jeg har mistet familie... Vær så snill, stopp.
Aneesha.
Ma'am...
Nå eller aldri.
Vær så snill. Hør på meg. Vær så snill!
- Snakk! - Vær så snill.
- Hvor er hun? - Hun er ikke her!
Hun er ikke her.
Jeg sjekket kontoret og fant dette. De dro med Sarah i går kveld.
- Jeg beklager, Aneesha. - Oklahoma?
Ja. Det er ikke en militærbase.
Prosjekt Idabel?
Hva er dette?
Det er dit vi skal nå. Ta det med ro. Vi finner henne.
Nei, det gjør dere ikke. Dere kommer ikke fram til henne.
- Vi kom fram til deg. - Dere forstår ikke.
Prosjekt Idabel er ikke et halvt forlatt veistopp som dette.
Det er hovedbasen.
Det var der alt dette startet.
Hvis de tok med datteren din dit, så er hun borte.
Det er ingenting du kan gjøre.
Kom igjen. Følg meg.
Kjære Rose.
Dette er brevet.
Det som sier de tingene jeg ikke klarte å si da vi lå ved siden av hverandre,
for jeg visste ikke hvordan jeg skulle si det. Det vet jeg fortsatt ikke.
Kanskje det som brakte oss sammen, ikke var tilfeldig.
Ikke var på slump.
Jeg trengte noen. Alle trenger noen, selv om vi ikke skjønner det.
Tegningene, synene.
Kanskje det som får dem til å passe sammen som puslespillbrikker, er deg.
Som et lys.
Som viser meg veien.
Perimeteren er trygg.
Viser meg hva som er grunnen til alt dette.
Leder meg hjem.
Tekst: Evy Hvidsten