Morrn.
Kaffet står på spisen.
Uppe med tuppen, va?
Bara sedan världen for åt fanders.
Vill du ta dig en titt?
De försvunnas koordinater?
De tagna. Martin sa att de "tog" Lisa.
Jag låg vaken när det slog mig.
Om din grabb såg Williams fågelskrämma innan Felix blev tagen,
så måste han ha sett saker på andra ställen.
I hörnet där Edna Reynolds sågs sist finns det en brandpost.
Nån målade ett ansikte på brandposten. Han kanske såg det.
Skönhetssalongen där Dolores Kim senast sågs.
Skylten är formad som en sax. Han kanske ritade den.
Eller så är det koordinaterna, siffrorna.
Kanske de finns i en av teckningarna, som Tysons sheriffbricka.
Jag har gått igenom varje teckning, linje, ord, nummer.
- Det måste vara här. - Ta en paus.
Jag tar en när jag är klar.
- Jag låter... - Intensiv?
- Jag tänkte säga "som du". - Aj.
Jag har tänkt på hur det måste kännas att gå runt i en stad där alla saknas.
Men du behöll lugnet tills igår, när en av dem kom tillbaka.
Och nu...
Du letar inte efter allihop, va?
Du letar efter nån.
Är det Billy?
- Vad är det? - Jag känner igen numret.
Det är en nummerplåt som tillhörde Ben Shelton.
Hans brorsöner Cal och Chet stal hans bil, och sen försvann de här.
De saknades först.
Sheriffen hittade bilen men inte grabbarna.
Sen försvann han på samma ställe.
Sen försvann Shelton och hans fru också.
Precis här.
Spiraler.
Tänk om...
...de tänker...
...rör sig...
...i en spiral?
Vad finns det här i mitten?
Ben Sheltons gård.
Efter Bens försvinnande stod gården tom tills militären tog över.
De gjorde den till en depå för mat och sånt.
Det är nog inte det enda de har där.
Kom.
Alla dessa soldater i försvarspositioner. Vad vaktar de egentligen?
Aldrig att de vaktar mat.
De döljer nåt.
Kom.
Vi behöver se bättre.
Vad fan har de där nere?
- Vi har nåt! - Den är aktiv.
På med utrustningen.
Räddningsgruppen, gör er redo.
Vi fick en. Hissa upp honom!
Titta där!
Inkräktare! Rakt föröver!
Shit. Fortsätt springa!
Rör dig inte! Upp med händerna.
Okej, lugn bara.
Casp, vad är det här för ställe?
Det var nog här de höll mig.
Vet du inte?
Det ser inte ut som rapporterna morsan jobbade med.
Men allt är på franska, så vem vet?
Vad de än gjorde här så räddade det dem inte.
Förutom du. Du klarade dig.
Vad hände, Casp?
Jag vet inte riktigt. Jag kan inte ens minnas att jag vaknat.
Den här var min.
Tur att du inte var här när de kom.
De här då? Var de här?
Vilka är det? Ritade inte du det här?
Jag tror det.
Men jag minns inte.
- Jag vet inte ens om jag har sett dem. - Hur ritade du dem då?
Eva, Elkin, Natori. Låter det bekant?
De är...
Les enfants exceptionnels. Alla är med här.
Du med, Caspar.
De var patienter här med dig.
Låter som mer än patienter. Exceptionella barn?
- Se er omkring. De var labbråttor. - Men till vadå?
- Vad testade de? - Vem vet?
Inte han.
Det är del av WDC.
Då är det militärt. Så alla barn...
Du... kan vara ett vapen.
- Vi vet inte det. - Men det låter väl logiskt?
Varför skulle de annars vara inlåsta här nere?
Det är faktiskt en bra fråga.
Casp, du sa i mina drömmar att du tänkte lista ut hur man slår dem.
Gjorde du det?
De andra barnen. Jag tror att de är nyckeln.
- Seriöst? - Jag har känt av dem.
Hört dem.
Till och med när jag låg i koma. Men jag visste inte att det var dem.
Jag trodde först att det var du, Jam.
Men de talade olika språk. Det gör de fortfarande.
De är bara tystare nu. Som om de är långt borta.
Och kallar på mig.
Jag vet inte varför vi har den här kopplingen.
Men kanske vi kan använda den för att slå tillbaka.
Hitta dem då.
Ja, var är de? I Paris?
- Längre bort, tror jag. - Ursäkta.
Jag trodde att Caspar var nyckeln. Nu är de andra barnen det?
Han har inte ens träffat dem.
Men oroa er inte, för han hör dem i huvudet.
Hans gps är inte bara den senaste.
Låter nåt av det här helt sjukt för er?
- Kom igen, Monty. - Nej, Alf.
Jag fattar.
Det är lite galet, men det har hela resan varit.
Och varje galenskap har lett oss hit.
Till Caspar.
Om han säger att barnen kan vinna kriget, så borde vi hitta dem.
- Vad har vi att förlora? - Var börjar vi ens?
Kanske här.
Det finns ett labb utanför Orléans.
Eller så byggde de ett. Låter det troligt, Casp?
Jag tror det.
Om jag lyssnar så kan vi följa deras röster.
- Det duger för mig. - Mig med.
Visst, varför inte?
Inget att förlora, eller hur? Förutom våra liv.
Där är det. Camp Pierce.
Vad tror du?
Vi ska få tillbaka din dotter.
Vi tar oss in på nåt sätt.
Lite väl brant, va?
Om vi ens kommer förbi grinden.
Det måste finnas 50 soldater där, att döma av kasernerna.
Innan vi antar för mycket borde vi bevaka basen i ett dygn.
Samla information.
Vi har hållit igång i ett sträck.
Titta bara.
Vi var 40 i början. Nu är vi 12.
- Vi förlorade Jack, för fan. - Fjorton.
- Med mig och Luke blir det 14. - Folk som faktiskt kan göra nåt.
- Det är ju ditt gevär jag rengör. - Alla har rätt att uttrycka sin oro.
Nån annan?
Hur många fler är vi villiga att förlora?
Bara för en?
En?
- Hon är inte "en". Hon är Sarah. - Du vet vad jag menar.
Namn är viktiga. Utan dem är folk lättare att glömma.
Jag ska säga vad jag inte glömmer.
Att han ledde dem rakt mot oss.
- Det vet vi inte. - Han hör dem i huvudet.
- Tror du inte det går båda vägarna? - Det är inte så.
Han räddade oss i dimman.
- Han fick stopp på utomjordingen. - Genom att säga åt den.
- Vad mer har han sagt? - Sluta.
- Rädd för att vi får veta sanningen? - Sluta!
Kan alla bara ta det lugnt.
Ni höll saker från oss.
Det där utomjordiska föremålet?
Du?
Av alla människor. Seriöst?
Okej, åk då. Stick.
Jag behöver inte det här. Jag gör det själv.
Men du har fel. Du behöver dem faktiskt.
Du kommer att behöva dem där.
Stanna.
Prata med dem.
Jag försökte ju det.
Inte som soldater. Som människor.
Rädda människor som riskerar sina liv.
Visa vem du är.
På läkarlinjen observerade jag en cancerläkare en vecka.
Jag såg när folk fick veta att döden levde inuti dem...
- Vad är poängen? - Har du nåt bättre för dig?
Jag hade glömt det.
Eller bara förträngt det.
Som jag gjort med så mycket annat.
Läkaren sa någonting i slutet av veckan.
Han sa att de som har störst chans att överleva
är de som är villiga att kämpa för nåt mer än sig själva.
Det kan vara familjen, nära och kära, men det är något.
Nåt viktigare än överlevnad.
Och jag glömde det.
Tills jag träffade er.
Tills jag såg er slåss.
Riskera era liv.
Ge era liv...
...för nåt mer.
Jag är ledsen att ni förlorat folk.
Sådan smärta är...
Om ni vill stanna och förtränga den, så förstår jag det.
Tro mig.
Det är vad jag hade gjort innan jag träffade er.
Vänta! Det är jag.
De luftspanar. Kom hit.
Ta den här. Jag tog den av sergeanten.
Om jag inte var rymling tidigare...
Inte din första rodeo?
Folk som faktiskt går på rodeo säger inte så.
- Vi måste dra. - Inte än.
- Den är här nånstans. - Vad var det där?
Hålet, det blåa ljuset... Det verkade levande.
För att utomjordingarna skickade dit nåt, och militären vill inte att nån vet det.
Jag visste att de ljög för oss.
Tror du att Caspar såg något?
Han såg inte bara något.
Han såg det.
Vad fan försiggår på Bens gård?
Jag vet inte.
Men vi får ta reda på det. Kom nu.
Jag vet ett säkert ställe.
Det måste ha varit en evakueringsplats.
Det är ute i det fria.
Det är grönt. Vi går då.
Ut med språket.
Vadå?
Du har nåt på hjärnan. Ut med det innan den överhettas.
Jag trodde du skulle vara glad.
Som oss andra. Efter allt vi gått igenom har vi äntligen hittat Caspar.
Gjorde vi det?
Hur var han den enda överlevande?
- Den enda kvar. - Eller som lämnades kvar.
Vilket som. Hur så?
På mitt eget hårdföra sätt har jag lärt känna honom lika väl som ni.
I hans ögon kunde jag se all rädsla och smärta jag orsakade.
Och visst, det var kul. Men poängen är att jag såg honom.
När jag tittar på honom nu ser jag ingenting. Det är bara tomt.
Påstå inte att du inte märkt nåt.
Caspars drömmar ledde oss till honom.
Så jag tänker lita på hans drömmar oavsett.
Kan du göra det? Lita på honom?
Jag litar på dig.
Det är dina drömmar jag följer.
...de nya utomjordingarna fortsätter breda ut sig.
Från nordvästra USA mot Klippiga bergen.
Iakttagelser ökar...
- Vad är det? - Ammoniaknivåerna i dessa områden
och det ökade antalet attacker har tvingat hela samhällen att evakuera.
God kväll, Marlene.
Så där.
Då var välkomstceremonin över.
Vad gör ett par rymlingar hos mig?
Och dämpa det lite. Jag nattade precis tvillingarna.
Jag vet att det här är...
Jag fattar.
Hade vi nån annanstans att ta vägen...
Är du farlig?
Är han det?
Gud, nej.
För det är vad de säger.
Jag kan lova dig att vi...
Ursäkta, men det här är bara för familjen.
Vi är väl fortfarande familj?
Enligt lagen?
Det är i alla fall nåt.
Marlene, det är riskabelt bara att prata med oss.
Du vet inte hur mycket det här betyder, men det kommer vara värt det.
För att hitta Billy.
Du...
Vet du vad som hände Billy? Var han är?
Vi har en bra ledtråd. Vi behöver bara lite tid.
Kan du ge oss det?
Det får duga för natten.
- Tack. - Ni har till gryningen på er.
Gudars.
Vill du prata om saken?
Menar du Billy?
Ja. Vem är han? Hennes make eller nåt?
Nix, han är min.
Kan vi sätta oss ner?
Billy var ingen dålig snubbe. Är inte. Han varken ljög eller var otrogen.
Men vi hade det tufft ett tag, och det blev aldrig bättre.
Prat ledde bara till gräl.
Så vi slutade prata.
I flera månader.
Plötsligt en dag säger han att han vill skaffa barn.
Och jag sa: "Det var då lustigt, för jag vill skilja mig."
Det var visst inte så lustigt.
Han flyttade in hit med Marlene, sin storasyster.
Två dagar senare försvann sheriffen och utomjordingarna kom.
Sen försvann fler människor, och militären kom.
Sen försvann Billy.
Sen dök du upp.
Jag ville bli av med honom.
Men inte så här.
Det känns som att allt är mitt fel.
Min son blev sjuk.
Han hade ont i sin lilla kropp.
Så ont.
Ett tag ville jag bara att lidandet skulle ta slut.
Allt lidande. I oss alla, bara...
...borta.
Sen...
...kom läkaren in med beskedet.
Man blir uppskakad av att förlora nån så där.
Slutar det nånsin?
Jag säger till då.
Jag säger till.
Kom igen!
Förstås regnar det när vi lämnar stan.
- Precis som hemma. - Inte alls som hemma.
- Vi borde samla förnödenheter. - Kolla här.
Härligt! Dags att bunkra.
- Strunt i regnet. Jag drunknar ju i plast. - De har bara XL kvar.
Vi har rapporter om nya attacker...
Den här istället då?
- Bara skräp. Lägg ner den. - Va? Den är ju helt ny.
- Funkar den ens? - Jag kan få den att funka.
- Okej, ge hit den då. - Nej, då slänger du den bara.
- Ge hit den nu. - Nej!
- Släpp den! - Nej!
Såja.
- Var det dem? - Vad trodde du?
Casp, känner du dem? Som på mammas sjukhus. Är de nära?
Jag trodde att ni hade en koppling eller nåt.
Jag känner inget.
Det är väl positivt? Kanske de gick vidare.
Shit! Den var nära!
Låter som de tar sig in i byggnader.
Nej, nej...
Allt är bra, Pen. Ta tag i mina händer.
Allt är bra.
Vi är lätta byten här inne.
- Visa vad du kan, Skywalker. - Han har rätt. Vi kan inte stanna här.
Fan!
Casp, vart ska vi? Vilket håll är säkert?
Hitåt.
Då drar vi. Caspar tar täten.
Spring!
Shit! Återvändsgränd!
Vad gör vi nu?
Hitåt!
- De kommer. - Öppna den då!
Fort.
Fort!
Herrejävlar.
- Herregud. - Hitåt, Penny.
Det är fem våningar ner!
Vad fan? Du ledde oss rakt mot dem!
Vad gör vi nu?
Casp?
Jag tar inte fler order av honom! Det här är hans fel!
Öppna den!
Öppna!
Öppna den!
Öppna.
Jag hör dem komma!
Vi litade på dig, och nu är vi fast!
Du och jag. Vänster, höger, vänster.
Allt är bra.
Nej, det är det inte.
Kom igen.
Hörde du om Camp Allman?
- Vadå då? - Väck.
Ett helt kompani som bortblåst.
- Shit. - Hallå?
Vad fan? Är du vilse?
Jag behöver hjälp.
Var är din familj? Mår de bra?
Det är inte dem. Det är jag.
Det är nåt fel på mig.
Jag anmäler det.
Är du sjuk eller nåt?
Du ser okej ut.
Jag kan gå med dig till sjukan och be doktorn titta till dig.
Hur låter det?
De borde titta till din kompis först.
Klart.
Du har gjort din mor stolt. Gå och öppna grinden.
Hoppas du har rätt, Clark. Hon är på väg in i ett getingbo.
Ut ur bilen! Ner på marken! Nu!
Ner på marken nu!
Lugn bara.
Visitera henne.
Det är illa nog att vår fiende inte ens är mänsklig.
Måste vi börja oroa oss för människor nu?
- Klart. - Vill du berätta vad fan du håller på med?
Samlar er på en central plats.
Ni är omringade! Ner med vapnen!
Lägg ner era vapen!
- Ner! - Du med, korpralen!
Ingen vill bli skjuten här idag.
Rör på er.
- Bra kört. - Bra räknat.
Du hade rätt. De var underbemannade.
Vill du veta hur många som finns på en bas?
Håll ögonen på mässen.
Nu går vi och hittar henne.
Vad fan är det här?
- Tänk att det funkade. - Jag sa ju det.
Alla måste äta. Kråkor med.
Tacka Marlene åt mig.
Jag tror inte hon vill se oss igen.
Vi kommer att hitta Billy. Och alla andra.
Ta den här, bara i fall att.
Du fixar det.
Inte din första rodeo.
Kom igen, nu kör vi!
Jamila...
Var försiktig.
Casp. Akta burken. Den är varm.
Fryser du?
Nä, det är lugnt.
Det var Paris det. Stan tog nästan kål på oss.
Jag tog nästan kål på oss.
Du försökte, Casp.
Du försöker fortfarande friskna till. Försöker fortfarande minnas.
Jag kan hjälpa dig minnas. Minnas oss.
Jag behöll din teckning.
Hela den här tiden.
Jag trodde det var för att inte glömma dig.
Men efter ett tag tänkte jag att det var så att du inte glömmer mig.
Den du såg mig som.
Du fick mig att tro.
Om du kunde göra det för mig, så kan jag göra det för dig med.
Allt är i bitar.
Det är som en dröm som bara försvinner. Allt glider iväg.
Den första låten vi lyssnade på ihop. Gamla grejer.
Vi satt på en buss, eller hur?
Ja.
Hade jag en bok?
Din anteckningsbok. Den föll upp.
Ja. Och sen tog du...
Jag minns.
Då så. Sarah Malik.
Så här lång. Åtta år. Långt brunt hår. Var är hon?
Oavsett vad du säger så är vi inte fienden.
Det ser inte ut som det härifrån.
Ni är med Rörelsen, va?
Vi vill inte skada nån. Hoppas det är tydligt.
Ni gav vakterna hjärnskakning.
Vi är bara ute efter min dotter.
Ge mig henne så åker vi. Vi vet att hon är här.
Om det inte är du som bestämmer, säg då bara vem som gör det.
Ingen bestämmer.
- Vem är högsta befäl? - Jag.
Men jag röstades bara till korpral. Inget är officiellt.
- Resten av kompaniet har förflyttats. - Så det är ingen som styr?
Vi försvarar vår post tills vidare. Vi gör vår plikt.
Och därför måste jag neka din begäran om information.
Neka min begäran?
All militär verksamhet på den här utposten är konfidentiell för civila.
Det är min dotter.
Var är hon?
Vadå? Där?
Var det här hon...
Hjälp mig.
Jag beklagar.
Ja.
Jag med.
Aneesha!
Håll honom nere.
- Vad gör du? - Håll honom nere!
- Rikta geväret mot honom. - Det här är fel sätt.
- Aneesha... - Sådär ja. Propofol.
Vad gör du?
Vanligtvis skulle jag ge 40 mg.
I ditt fall kan vi säga 60.
Vad är planen här?
Hon var där. I det där rummet.
Jag tänker ge honom en sista chans att berätta var hon är
innan jag tar bort nåt som han kommer sakna.
Aneesha, det här är inte du.
Det är precis den jag är! Jag är hennes mamma!
Jag har också förlorat folk.
Familjemedlemmar och... Snälla, sluta.
Aneesha.
Snälla.
Nu eller aldrig.
Snälla, lyssna. Snälla!
Prata!
- Var är hon? - Inte här!
Hon är inte här.
Jag hittade det här på kontoret. De stack igår.
- Jag beklagar. - Oklahoma?
Ja. Det är ingen militärbas.
Idabel-projektet?
Vad är det här?
Vårt nästa stopp.
- Oroa dig inte. Vi kommer att hitta henne. - Knappast.
Ni kommer aldrig åt henne.
- Vi kom åt dig. - Du förstår inte.
Idabel-projektet är inte en övergiven mellanstation som det här.
Det är epicentret. Det var där allt började.
Om de förde din dotter dit så är hon borta.
Det finns inget du kan göra.
Följ med här.
Kära Rose.
Det här är lappen.
Den med allt jag inte kunde säga när vi låg bredvid varandra
för att jag inte visste hur. Jag vet fortfarande inte, men...
Kanske allt som förde oss samman inte var så slumpartat.
Jag behövde nån.
Alla behöver nån, även om vi inte inser det.
Teckningarna, visionerna.
Kanske den som till slut lägger alla pusselbitar på plats är du.
Som ett ljus som visar mig vägen.
Området är klart.
Som visar mig det centrala i det här.
Som visar mig vägen hem.
Undertexter: Borgir Ahlström