Доброго ранку.
Кава на плиті.
Рання пташка?
Відколи світ покотився до біса.
Подивися сюди, будь ласка.
Координати, де зникли люди?
Де їх забрали. Мартін сказав, що Лізу «забрали».
Я не могла заснути, лежала, і мене осяяло.
Якщо той хлопчик бачив опудало Вільямсів перед викраденням Фелікса,
мабуть, він щось бачив на місцях інших викрадень, так?
На розі, де востаннє бачили Едну Рейнольдс, пожежний гідрант.
На гідранті намальований смайлик. Можливо, хлопчик його бачив.
Салон краси, де востаннє бачили Долорес Кім.
На ньому вивіска у формі ножиць. Можливо, він її намалював.
Чи, можливо, це координати.
Цифри.
Можливо, вони є десь на малюнках, як значок шерифа Тайсона.
Я переглядаю кожну картинку, кожен рядок, кожне слово, кожну цифру.
- Це має бути тут. - Або тобі варто відпочити.
Відпочину, коли закінчу.
- Я така... - Напружена?
Я...
- Я хотіла сказати: «Як ти». - Ой.
Я багато думав про те, як ти почуваєшся,
коли ходиш по місті, де зникло стільки людей.
Але ти трималася до вчорашнього дня, коли один з них повернувся.
А тепер...
Ти шукаєш не всіх, правда?
Ти шукаєш когось одного.
Біллі, так?
Що?
Я знаю цей номер.
Це номер машини Бена Шелтона.
Його племінники Кел і Чет узяли його пікап і зникли тут.
Вони зникли перші.
Шериф Тайсон знайшов пікап, а хлопців - ні,
і сам зник у тому ж місці.
Тоді Шелтон з дружиною теж зникли.
Отут.
Спіралі.
А якщо...
вони думають...
рухаються...
по спіралі?
Що в центрі?
Ферма Бена Шелтона.
Коли Бен зник, ферма стояла порожня, доки її не зайняли військові.
Вони зробили там склад продовольства.
Не думаю, що там лише харчі.
Ходімо.
Усі ці солдати, спецпризначенці.
Цікаво, що вони охороняють?
Точно не харчі.
Вони точно щось приховують.
Ходімо.
Треба знайти краще місце.
Що там за чортівня?
- Маємо зростання. - Тут активність.
Готуйте обладнання.
Пошукова команда, на позицію.
Є один. Підіймайте!
Сержанте, дивіться!
Попереду сторонні!
- Чорт. Не зупиняйся. - Чекай!
Чорт.
Ані руш! Руки вгору.
Спокійно.
ВТОРГНЕННЯ
Йо, Касп. Що це за дивне місце?
Думаю, це тут мене тримали.
Ти точно не знаєш?
Ці історії хвороб не схожі на ті, що заповнювала мама.
Тут усе французькою. Тож хтозна.
Хай що вони робили, не схоже, що це його врятувало.
Але тобі, друже, вдалося вижити.
Що сталося, Каспе?
Точно не знаю. Я навіть не пам'ятаю, як прокинувся.
Це було моє.
Добре, що тебе тут не було, коли вони вдерлися.
А вони тут були?
ЕВА - ЕЛКІН - НАТОРІ - ПРІША
Хто це?
О, стривай. Це ти намалював?
Так, мабуть, я.
Але я цього не пам'ятаю.
Навіть не скажу, чи їх бачив.
Як ти їх намалював, якщо не бачив?
Ева, Елкін, Наторі. Пригадуєш?
Вони...
Особливі діти. Вони всі тут.
Навіть ти, Каспаре.
Це пацієнти з однієї палати з тобою.
Мабуть, не прості пацієнти. «Особливі діти»?
- Дивіться. Вони були піддослідні. - Але навіщо?
- Що на них досліджували? - Хто це знає?
Не він.
Це все СОК.
Отже, військові. І всі ці діти...
Ти...
можливо, ви зброя.
- Ми про це не знаємо. - Але це логічно.
Навіщо тримати їх під замком, якщо вони не становлять небезпеки?
Це... Насправді це добре питання.
Каспе, у моїх снах ти сказав, що дізнаєшся, як здолати прибульців.
Ти дізнався?
Інші. Ті діти, може, вони - ключ.
- Справді? - Я їх відчував.
Чув їх.
Навіть коли був непритомний. Але я не знав, що це вони.
Спочатку я думав, це ти, Джам.
Але вони говорили різними мовами. І досі говорять.
Але тепер тихіше.
Вони ніби десь далеко.
Кличуть.
Я не знаю, чому ми такі.
Пов'язані.
Але, можливо... Можливо, так ми зможемо боротися.
Знайдімо їх.
Так, Каспе, де вони? Десь у Парижі?
- Думаю, далі. - Вибачте.
Я думав, Каспар - це ключ. Тепер виявляється, що ключ - інші діти.
І він навіть не пам'ятає, чи їх зустрічав.
О ні. Але не турбуйтеся, він чує їх у голові,
хоч його GPS не дуже надійний.
Вам не здається, що це дурість?
- Годі, Монті. Не треба... - Ні, Алфе.
Я розумію.
Це трохи дивно, але вся ця подорож була дивна.
І всі ці дивні речі привели нас сюди.
До Каспара.
Якщо він каже, ті діти допоможуть перемогти, знайдімо їх.
- Що нам втрачати? - Ми не знаємо, з чого починати.
Може, з цього.
Біля Орлеана є лабораторія.
Чи її будували. Правильно, Каспе?
Так, мабуть.
Якщо я прислухаюся, ми зможемо йти за їхніми голосами.
- Мене влаштовує. Ходімо. - Я теж за.
Так, авжеж. Чому ні?
Як ви кажете, втрачати нічого. Крім наших життів.
Ось він. Кемп-Пірс.
Що думаєш?
Ми врятуємо твою дочку.
Проберемось туди.
Підйом дуже крутий, правда, Кларку?
Це якщо ми пройдемо ворота.
Судячи з казарм, там щонайменше 50 озброєних солдатів.
Перш ніж робити припущення, треба день постежити за базою.
Зібрати всі можливі факти.
Кларку, ми подорожували без зупинок.
Подивися на нас.
Нас було 40, лишилося 12.
- Ми втратили Джека. - Чотирнадцять.
Зі мною і Люком - 14.
Я кажу про людей, які щось роблять.
Я чищу твою зброю, Генлі.
Гаразд. Можете висловити свої сумніви.
Ще хтось?
Без образ, але скількох людей ми ще готові втратити?
Щоб повернути одну.
Одну?
Це не «одна», це Сара.
Ти розумієш, про що я.
Імена важливі. Без імен легше забути людей.
Я скажу, що я не забуваю.
Що він навів їх на нас.
- Ми цього не знаємо. - Він чує їх у голові.
- Думаєте, вони його не чують? - Це не так.
Він урятував нас у тумані.
- Він зупинив прибульця. - Наказавши йому стояти.
- Що ще він їм казав? - Назад.
- Боїшся, що ми дізнаємося правду? - Кажу, назад!
Заспокойтеся всі.
Ти багато що приховувала від нас.
Ту інопланетну річ.
Ти?
Від тебе я цього не чекала.
Ну добре. Ідіть.
Ви мені не потрібні. Я сама впораюся.
Помиляєшся. Вони тобі потрібні.
Вони знадобляться тобі там.
Залишайся.
Поговори з ними.
Я намагалася поговорити.
Не як з солдатами. Як з людьми.
Наляканими людьми, що ризикують життям.
Покажи їм, хто ти.
На практиці в медінституті я тиждень допомагала лікареві у раковій палаті.
Я бачила, як люди дізнавалися, що в їхніх тілах живе смерть...
- До чого ти ведеш? - Ти кудись поспішаєш?
Я про це забула.
Чи придушила ці думки.
Придушила, як багато іншого.
Наприкінці того тижня лікар мені дещо сказав.
Він сказав: «Найбільше шансів на виживання
мають люди, які борються за щось важливіше, ніж вони самі».
Можливо, за свої сім'ї, своїх рідних, але за щось.
Щось важливіше ніж виживання.
А я забула.
Доки не зустріла вас.
Доки не побачила, як ви боретеся.
Як ризикуєте життям.
Як жертвуєте життям...
за щось важливіше.
Мені прикро, що ви втратили близьких, шукаючи мою дочку.
Це такий біль...
І якщо ви хочете зупинитися, придушити його, я розумію.
Повірте мені.
Саме так я зробила б до зустрічі з вами.
З усіма вами.
- Гей! - Тихо, це я.
Повітряна розвідка. Іди сюди.
Тримай. Я забрав це у сержанта.
Якби я раніше не була втікачкою...
Не перше твоє родео?
Ті, хто займається родео, так не кажуть.
- Ходімо звідси, - Поки що ні. Дивися.
Це десь тут.
Що ми там бачили?
Та яма, синє світло. Воно ніби живе.
Бо внизу щось є. Те, що прислали вони.
А військові хочуть, щоб ніхто про це не дізнався.
Я знала, що вони нам брешуть, а не захищають нас.
Той хлопчик, Каспар, думаєш, він щось бачив?
Не просто щось.
Він бачив оце.
Що за чортівня діється на фермі Бена?
Я не знаю.
Але треба дізнатися. Ходімо.
Я знаю одне безпечне місце.
Мабуть, це пункт збору для евакуації.
Це відкрите поле.
Чисто. Ходімо.
Вивалюй.
Що?
Ти точно хочеш щось сказати. Кажи, поки мозок не перегрівся.
Я думала, ти будеш радий.
Як і всі ми. Після всього, що ми пережили.
Ми нарешті знайшли Каспара.
Невже?
Як він один вижив у тій лікарні?
- Він лишився сам. - Або його покинули.
Чи так. Але чому?
Коли я був лайнюком, я знав його так само, як усіх вас.
Я дивився йому в очі. Я бачив там страх.
І біль.
І мене це радувало. Але річ у тім, що я його бачив.
Тепер я дивлюся на нього й бачу... Я нічого не бачу. Лише порожнечу.
Скажи, що ти теж це бачиш.
Слухай. Сни Каспара привели нас до нього.
Тож я повірю його снам, хай куди вони ведуть.
А ти можеш повірити йому?
Я вірю тобі.
Я піду за твоїми снами.
...нові, смертоносніші прибульці нападають усе частіше.
Від тихоокеанського узбережжя до Скелястих гір.
Їх бачать дедалі частіше...
- Що таке, дівчинко? - Рівень аміаку...
...у цих районах
і частіші напади змусили жителів евакуюватися,
іноді через небезпечні зони.
...військові та волонтери стараються...
Добрий вечір, Марлено.
...ситуація погіршується...
Прошу.
З гостинністю покінчено.
Чому втікачі в моєму домі?
І говоріть тихо. Я щойно поклала близнят спати.
Я знаю, це...
Я просто... Я знаю.
І повір, якби ми могли піти деінде, ми...
Ти небезпечна?
А він?
Ні. Господи, ні.
А кажуть, ви небезпечні.
Мем, клянуся, ми...
Вибач, це сімейна розмова.
Ми ж усе ще сім'я?
Юридично?
Принаймні.
Марлено, ти ризикуєш, навіть говорячи з нами.
І я тобі дуже вдячна.
Але це буде того варте.
Щоб знайти Біллі.
Ти...
Ти знаєш, що сталося з Біллі? Знаєш, де він?
Ми маємо надійну зачіпку. Треба ще трохи часу.
Можеш нам його дати?
Тут безлад, але переночувати можна.
- Дякую. - Залишайтеся до світанку.
Боже.
Хочеш про це поговорити?
Тобто про Біллі?
Так. Хто він? Її чоловік чи хто?
Ні, мій.
Давай сядемо.
Біллі не був поганою людиною. І не є.
Він не брехав, не зраджував.
Але в нас почалися труднощі, і ми їх не владнали.
Розмови переростали у сварки, і...
Ми перестали говорити.
Місяцями.
Якось він сказав, що хоче дитину.
А я сказала: «Як смішно. А я хочу розлучення».
Мабуть, це було не дуже смішно.
Він переїхав до Марлени, його старшої сестри.
Через два дні зник шериф Тайсон і з'явилися прибульці.
Потім зникли інші люди й прибули військові.
Потім зник Біллі.
Потім приїхав ти.
Я хотіла, щоб він зник.
Але не так.
Це ніби моя провина.
Мій син хворів.
Його маленьке тіло страждало.
Дуже сильно.
Колись я побажав, щоб біль зник.
Весь біль у всіх нас. Просто...
припинився.
А потім...
...зайшов лікар і повідомив новини.
Така втрата - це велике потрясіння.
Це колись закінчиться?
Я тобі скажу.
Я скажу.
Ходімо.
Чортів дощ, якраз як ми йдемо з міста.
- Зовсім як удома. - Ні, тут не як удома.
Пошукаймо харчі.
Гей, дивіться.
О, так! Поповнення запасів!
Навіть без дощу я втону в цьому плащі.
Тут тільки великі розміри. Треба брати що є.
Повідомляються про напади...
Може, візьмемо її?
- Це сміття, Пен. Поклади назад. - Що? Ні.
Бачиш? Етикетки. Вона нова.
Вона працює?
Я розберуся.
- Віддай мені. Гаразд? - Ні. Ти її викинеш.
- Пен, віддай. - Ні!
- Пен, віддай негайно! - Ні!
Усе гаразд.
- Це вони? - Авжеж вони.
Каспе, ти їх відчуваєш? Як тоді, в маминій лікарні. Вони близько?
Я думав, ти з'єднаний з ними чи що.
Я нічого не відчуваю.
Це добре, так? Мабуть, вони полетіли далі.
Чорт! Ледь не попалися!
Здається, вони вдираються в будинки.
Ні, ні.
Гей. Усе гаразд, Пен. Візьми мене за руки.
Усе гаразд, Пен.
Вони зайдуть сюди. Ми в небезпеці.
Джедайствуй, Скайвокере.
Монті каже правду. Тут залишатися не можна. Ходімо.
Чорт.
Каспе, можеш задати нам напрям? Де безпечно?
Туди.
Добре, ходімо.
Каспаре, веди.
Швидше!
Тікайте!
О чорт, це глухий кут! Зараза!
Народ, що робити?
Народ, сюди!
- Вони наближаються. - Відчиняйте двері! Швидше!
Бігом, бігом!
- Швидше! - Бігом!
Чорт забирай.
- О боже. - Біжи, Пенні. Швидше.
Тут п'ять поверхів!
Гей! Що за хрінь! Ти привів нас прямо до них!
Що нам робити?
Каспе!
Я більше його не слухатиму! Через нього ми в такій дупі!
Розкрий її! Розкрий!
Розкрий!
- Розкрий її. - Пенні.
Розкрий.
Я їх чую! Вони йдуть!
- Розкрий! - Ми тобі повірили і влипли!
Гаразд.
Ти і я. Ліворуч, праворуч, ліворуч. Усе гаразд.
Усе добре.
Аж ніяк.
Ходімо!
Старий, чув про Кемп-Оллмен?
- Що? - Бази вже нема.
Вся рота загинула.
- Чорт. - Агов!
Що таке, малий? Ти заблукав?
Допоможіть мені.
Де твої рідні? Що з ними?
Біда не в них, а в мені.
Зі мною щось не так.
Я повідомлю.
Ти хворий чи що?
Вигляд нормальний.
Я відведу тебе в лазарет.
Медик тебе огляне.
Ти не проти?
Спершу хай огляне вашого друга.
Чисто.
Мама тобою пишатиметься. Іди. Відчини ворота.
Надіюся, ти не помиляєшся, Кларку. Вона їде в осине гніздо.
- Стережіться! - О чорт!
- Пішов! - Сюди! За мною!
Виходьте з машини! На землю! Швидко!
Я сказав: на землю! Швидко!
Спокійно.
Обшукай її.
Чорт забирай. З нас досить інопланетного ворога.
Тепер і люди стають нашими ворогами?
- Чисто. - А тепер скажіть мені,
що ви в біса робите?
Збираю вас усіх у центрі табору.
Ви оточені! Кидайте зброю!
Кидайте швидше!
Зброю на землю!
- Кидайте! - Ви теж, капрале.
І сьогодні нікого не підстрелять.
Гаразд. Спокійно.
Ворушіться.
- Ти добре водиш. - А ти добре рахуєш.
Твоя правда. У них мало людей.
Хочеш знати, скільки людей на базі?
Стеж за їдальнею.
Ходімо її шукати.
Що це за хрінь?
- Ого. Невже спрацювало? - Я ж казала.
Усім треба їсти. Навіть ґавам.
- Дорогу перекрито... - Гей!
Подякуй Марлені від мене.
Навряд чи вона знову побачить тебе чи мене.
Ми знайдемо Біллі. І всіх інших.
Киш!
Хай це буде в тебе. Про всяк випадок.
Ти зможеш.
Це не перше твоє родео.
Їдемо, хлопці! Їдемо!
Джаміло.
Будь обережна.
Гей.
Каспе. Обережно, бляшанка гаряча.
Ти змерз?
О ні. Усе гаразд.
От тобі й Париж.
Ми ледь не загинули в тому місті.
Ми ледь не загинули через мене.
Ти старався, Каспе.
Ти ще не одужав, так?
Ще не все згадав.
Я допоможу тобі згадати. Ти пам'ятаєш нас?
Я ношу з собою твій малюнок.
Весь цей час.
Раніше я думала, що так я не забуду тебе.
Та потім зрозуміла, що так я не забуду себе.
Те, якою ти бачив мене, Каспе.
Ти допоміг мені повірити.
Якщо ти допоміг мені, я допоможу тобі.
Так?
Усе розлетілося.
Це як сон, який я не можу згадати. Усе вислизає.
Це перша пісня, яку ми слухали разом. Старий хіт.
Ми були в автобусі, так?
Так.
У мене була книжка?
Альбом.
Так. Він упав і розкрився.
Так.
І тоді ти...
Я пам'ятаю.
Отже, Сара Малік.
Отака на зріст. Восьмирічна.
Довге каштанове волосся. Де вона?
Попри те, що ви там сказали, ми вам не вороги.
З усією повагою, мем, ви мене не обдурите.
Ви з Руху, так?
Ми не хочемо нікого кривдити. Надіюся, ви це розумієте.
Через вас у двох вартових струс мозку.
Нам потрібна моя дочка.
Віддайте її, і ми поїдемо. Ми знаємо, що вона тут.
Слухайте. Якщо ви тут не головний,
скажіть хто, і ми поговоримо з ним.
Ніхто не головний.
- Хто старший за званням? - Я.
Але мене призначили капралом голосуванням. Це неофіційно.
Решту підрозділу перевели на інші позиції.
Тобто командира немає?
Ми захищаємо наш пост до наступних розпоряджень. Це наш обов'язок.
Тому я відхиляю ваш запит інформації.
Відхиляєте запит?
Уся інформація про діяльність бази
вважається конфіденційною і не розголошується цивільним.
Ясно.
Це моя дочка.
Де вона?
Що? Там?
Тут вона...
МИГДАЛЬ
Допоможіть мені.
Мені жаль.
Так.
Мені теж.
- Анішо. - Господи.
Анішо!
Тримайте його.
- Що ти робиш? - Тримайте його!
- Настав на нього зброю. - Так не можна.
- Анішо. - Ось. Пропофол.
Що ти робиш?
Зазвичай я б ввела 40 мг.
Для вас, мабуть, 60.
Скажи, що ти задумала.
Вона там була, Кларку. У тій кімнаті.
Зараз я дам йому останній шанс сказати, де вона,
перш ніж відрізати те, чого йому бракуватиме, коли прокинеться.
Анішо, це... Ти не така.
Я саме така! Я її мати!
Слухайте, я теж втрачав людей.
Я втратив близьких. Я втратив... Чорт. Зупиніться.
Анішо.
Мем, прошу...
Тепер або ніколи.
Будь ласка, послухайте! Прошу...
- Говоріть! - Чорт забирай...
- Де вона? - Її тут немає!
Її тут немає.
Я обшукав адмінбудівлю і знайшов оце.
Сару вчора вивезли.
- Мені шкода, Анішо. - Оклахома?
Так. Це не військова база.
Проєкт Айдабель?
Що це?
Наша наступна зупинка.
Не бійся. Ми її знайдемо.
Не знайдете.
Ви туди не доберетеся.
- Ми добралися до вас. - Ви не розумієте.
Проєкт Айдабель
не малолюдна невелика база, як ця.
Це відправний пункт.
Там усе почалося.
Послухайте. Якщо вашу дочку відвезли туди, їй кінець.
Ви нічого не вдієте.
Ходімо. За мною.
Люба Роуз.
У цій записці
я повідомляю тобі те, чого не міг сказати, коли ми лежали поруч,
бо не міг знайти слова.
Я й досі не можу, але...
Мабуть, події, які звели нас разом, були не випадкові.
То не був збіг.
Мені хтось був потрібен.
Усім хтось потрібен, навіть якщо ми не цього розуміємо.
Малюнки, видіння.
Мабуть, те, що зведе їх разом,
як шматочки пазлу, - це ти.
Як світло.
Що вказує мені шлях.
Периметр чистий.
Що показує мені, де центр.
Що веде мене додому.
Переклад субтитрів: Олена Цехмейструк