Кислородът свърши, трябва да си отдъхнем.
Вие си почивайте.
- И ти имаш нужда. - Друго ми трябва.
Не можем да продължим така.
Ти си лекар, нали?
Вече не.
Знам какво ти е, аз също загубих близки в тази война.
Затова се включих.
Но не забравяй за какво се бием, имаме по-важна мисия.
Те няма да спрат, тя също. Трябва да продължим.
Който не може да върви, остава.
Той е просто човек, разбираш ли? Хора сме.
Ако не отчиташ това, губиш войната.
- Дай на мен, дробовете ми горят. - Диша цял час.
Спрете!
- Какво правиш? Трябва ни. - Не.
Те ще ни осигурят каквото ни трябва.
- Но дробовете ми… - Адаптират се към новия свят.
Паренето в тях е горивото, което ти трябва да довършиш започнатото.
Вдишвайте от този въздух.
Пуснете го в дробовете си!
Какво усещате?
- Парене. - Чудесно.
Има причина за него. Всичко това не е случайно.
Дори враговете ни.
Ако им позволим да победят,
те ще унищожат кораба майка заедно с всичките ни близки в него.
Но ако ги спрем,
ако спечелим войната днес,
ще докажем на избавителите ни, че сме достойни.
Готови ли сте да се бием за вечността?
Един приятел ми каза, че трябва да сме малко луди сега.
Ето това е пълна лудост.
Знам, че те е страх да се върнеш тук, всички сме уплашени.
Влизаме, прекарваш ни през лабиринта до центъра,
оставяме бомбата, излизаме и готово.
Влизаме и излизаме.
- Трев? - Да.
Ще се справиш.
Вътре загубих Каспар.
Аз също.
Дойдох при теб от другия край на света, за да разбера какво е станало с него.
Вече не ме интересува.
Боря се за бъдещето, Трев. За бъдещето на всички ни.
Това е последното място, на което искаш да си,
но ако унищожим кораба,
може би ще убиеш призрака, който все още те мъчи.
Върна, ела да видиш нещо.
Най-много на километър е и е сама.
Майката е щедра.
- Разпръснете се. - И да я нападнем вкупом ли?
Не, аз ще се разправям с нея.
Ще можеш ли сама?
Разпръснете се и намерете другите. В екипи по двама.
Те ще дойдат. Стреляйте на месо.
Ти!
Ела насам, дай да видя раната.
Последното изпитание.
Все още нищо. Няма топлинни източници.
- Това ли е тяхната пътека? - Да.
- Трябва да побързаме. - Не можем.
Намерих нещо. Следи.
Един човек е тръгнал сам. Останалите са в екипи по двама.
Пресни са, ръбовете още са отчетливи.
След кои да тръгнем? Прекалено много са.
- Това трябва да е Върна. - Не е сигурно.
Тя няма да позволи някой да се отцепи. Върна е.
Тръгнала е към кораба майка.
Май намерих нещо.
Но определено не е с човешки произход.
Какво е това?
- Не е ловец убиец. - Май е от онези, които Мицуки е видяла.
Каквото и да е, отдавна е изчезнало. От тези трябва да се пазим.
Да се разделим.
Залегнете!
- Сам! - Двама стрелци отляво.
- Залегнете! - И двама вдясно.
- Тя там ли е? Виждаш ли Върна? - Не мога да различа.
- Самсън! - Не знам!
Върни се!
Недей, не съм въоръжена.
Твоите приятели
ми причиниха това.
Там някъде са и избиват хората ми. Сама съм.
Не само по това си приличаме.
- Нали? - Знам коя си.
Чудесно, и аз те познавам.
Знам всичко за теб, Мицуки.
Отдавна знам за теб.
Да си призная,
удивена съм от силите ти.
От дарбата ти.
Да общуваш с тях.
Да си като тях.
Сигурно е трудно да живееш в свят с хора, които нямат представа,
че си част от нещо много по-значимо.
Знам какво са ти причинили. Онзи белег на тила ти.
Знам откъде е.
Твърдят, че извънземните са убийците, но с теб знаем истината, нали?
Знаем колко жестоки са хората.
Виждала съм и извънземните да убиват. Загубих близки.
- Дори не ги помня, защото… - Ами ако ти кажа,
че онези, които си загубила, може да се върнат?
Че любимите ти хора са в кораба майка?
Духът им, душите им - все още са живи.
Не е вярно.
- Това са само спомени. - Не смятам така.
Но и така да е, поне ще имаш някакъв спомен от тях.
Ще е нещо повече, отколкото сега. Нали, Мицуки?
Улучиха ме.
- Зле ли е? - Куршумът е излязъл.
Раната е чиста, но трябва да направя турникет.
- Готов ли си? - Да.
Благодаря.
Ето.
Спокойно, ще се оправиш.
Добре съм, бързо!
Прикривайте ме.
- Къде е тя? Къде е Върна? - Навсякъде.
- Казвай къде е. - Идва избавлението.
Какво изобщо значи това?
Тръгнала е към кораба и ще спре всички ви.
Вие бяхте само част от изпитанието.
Откъде знае как да влезе?
Майката е щедра.
Даде ни един от вашите.
Тръгнала е към кораба. Май е хванала Мицуки.
- Откъде знаеш? - Той ми каза. Мицуки ще я вкара в кораба.
Чрез нея ще контактува с извънземните и ще спечели.
Да я спрем и да сложим край на това. С теб имаме една и съща мисия.
Тръгвай. Ще те прикривам, ще ги залисвам.
След мен!
Космическият океан.
Вече имаш опит. Оцелял си тук сам.
Сега не си сам.
- Трев? - Да.
Не си сам.
Да намерим тъмния коридор.
Каспар направи това.
С острието.
Каспар!
Когато стената го отблъсна, то беше в ръката му и…
Прекъснал е връзката. Тук не тече ток, няма комуникация.
Невронните сигнали са прекъснати като мъртъв нерв.
Затова е тъмно.
С бомбата ще стане.
Ще успеем.
Щом с онова малко остро парче сте успели.
Гениален съм. Не че това е нещо ново.
Само да доставим бомбата до целта.
Той как е?
Треванте?
Как се чувстваш? Готов ли си за финала?
Изкарах тук две години.
Не можех да спя. Дори не си затварях очите.
Защото постоянно ги чувах и усещах. Вече си спомням всичко.
Все още ги усещам.
- Все още ги чувам. - Аз нищо не чувам.
Да, но още са тук.
Това е сигурно. Да действаме, преди да ни намерят.
Две години, Трев.
Сам го каза.
- Не са могли да те убият. - А трябваше, защото заслужавам да умра.
Но не си умрял.
А сега си тук. Може би има причина все да оцеляваш.
Оцелял си, Трев.
Аз също.
Неслучайно пак се намерихме след толкова време.
Може би ни е било писано да сложим край на това заедно.
Добре.
Става, хлапе.
- Не съм хлапе, но все тая. - Знаеш какво имам предвид.
Добре.
Готови сме, Никхил.
- Ти готов ли си? - Никхил?
Какво става? Слушай гласа ми.
Същото се е случило и с войниците в базата.
С мен си, с нас.
В капан е.
В капана на спомен.
Никхил.
Съвземи се.
Никхил!
Чуваш ли това?
Да.
Чувам го.
Променя се.
Това е нов сигнал, ново съобщение.
Какво означава?
- Не го ли докосваш? - Ако го направя, съзнанието ми…
Виждам твърде много.
Можеш да надникнеш в колективния ум?
Докосваш се до силата на Бог.
- Защо си спряла? - Умът ми не издържа, не е толкова силен.
Сложили са ти това нещо? Дизайнът ми е познат, на "Дармакс" е.
Така укротяваха ловците убийци. Потискаха силите им.
Само че сега го правят с теб.
По-зле - сама си го причиняваш.
Въздържаш се, а точно сега трябва да отприщиш силите си.
Атакувай.
Това е сигналът. Посланието е "атакувай".
Това повтаря кошерът постоянно.
Никхил, чуй ме.
Тук си с мен, с нас.
Трев, кажи нещо.
Трев, стига, трябва да…
Не, не.
Треванте, не.
Слушай мен, Треванте.
Треванте!
Чавес, какво има?
Мамка му!
- Съвземи се, слушай гласа ми. - Хората около мен умират.
Слушай мен. Недей така! Съвземи се.
Не отваряй.
Недей.
Там има нещо.
Стой на място.
Спри, иначе ще я гръмна.
Ти уби съпруга ми.
Отне ми го.
Човешкият живот има край.
Ние се борим за безкрая.
Тогава отдай своя живот.
Пожертвай себе си, както пожертва племенника си.
Обичал те е като собствена майка, а ти го уби за нищо.
- Тя не знае какво предстои. - Всичко ми е ясно.
От самото начало прозрях лъжите ти.
Направиш ли още една крачка, ще я убия.
После аз ще убия теб.
Ако искаш да спасиш семейството си, това е начинът, Аниша.
Така всички ще сте заедно в новия свят.
Огледай се! Те унищожават света ни.
Само трябва да им покажем, че сме достойни.
За какво?
Да се съберем отново с онези, които загубихме.
Трябва само да се докажем.
И после ще сме отново с тях. Така ще са с нас завинаги.
Затова ли го правиш?
Загубила си близък.
- И си измислила това, за да… - Нищо не съм си измислила! Видях…
Видяла си каквото си искала.
Съчинила си си лъжи, защото не си могла да понесеш истината.
Не ме познаваш.
Този поглед ми е познат, изпитвам същата болка.
Почти я бях забравила,
докато ти не ми я припомни.
И знам, че няма да натиснеш спусъка,
защото само тя може да те вкара в кораба.
Толкова си сляпа, че не виждаш това, което е пред очите ти.
Мицуки, каза ли й накъде да върви?
Как да влезе?
Да вървим. Мицуки, хайде, трябва да ги спрем.
Нямаше да ти посегна.
Слушай гласа ми, моля те.
Недей така, върни се при мен.
Чувал съм тези думи.
Не е реално.
Това не е реално.
Винаги съм успявал да те намеря.
А сега ти си ме намерила.
Точно както ми обеща, помниш ли? Когато бяхме в тунела под Ламанша.
Видях те как умря.
Да, част от мен умря.
Не, те го правят.
- Не може да е истина. - Защо?
Общува с мен, като бях в кома.
Какво става?
Усещаше, че съм жив, докато държа ръката ми.
В онзи момент
ти пращах послание.
Всячески се опитвах да ти кажа да не се отказваш.
Да не ме пускаш.
И ме държеше за ръка.
Не ме пускаше.
С часове.
Усещах те.
Ти не ме пусна, Джам.
А ето че сега си тук.
Махнала ли се е? Оставила те е?
- Защо не я застреля? - Можеше да улуча теб.
- Защо не стреля по мен, за да я хванеш? - Не ти си врагът.
Не отваряй.
Моля те, недей.
Можеш ли да им помогнеш?
Много е силно, не мога да го спра.
- А защо помагаш на мен? - Защото сме свързани.
Аз и ти винаги сме били свързани.
Нищо не може да ни спре.
Каспар, моля те, трябва да има начин това да спре.
Много са силни.
Извънземните.
Знаят кои са слабостите ни и къде да ни уязвят.
Сигурно можеш да направиш нещо.
- Съжалявам, опитахме всичко. - Не, не казвайте това за сина ми.
Едва на две годинки е.
- Трябва да направите нещо. - Опитахме всичко.
Спомените, от които се боим най-много.
И сме искали да забравим.
Тук се слуша моята дума. Знам, че в това жилище се играе хазарт.
- Няма такова нещо, господине. - Не ми възразявай.
Казвай кой залага тук. И си искам парите.
Както казах, не знам за какво говорите.
Кой залага? Ти ли?
- Тате. - Плашите децата.
- Излезте. - Тате?
Излезте от тук!
- Пая! - Мамо!
Мамо.
Трябва да я спрем, преди да ги е намерила.
Ще ми помогнеш ли?
Ти не си врагът, Мицуки.
Не знам какво съм.
Погледни ме.
Беше права, не сме като извънземните.
Нито мислим, нито се борим като едно цяло.
Не се лекуваме като едно цяло.
И сме слаби.
Мамо.
Какво направихте? За пари…
Какво направихте? Пая?
Но полагаме усилия един за друг.
Бори се.
Ще се преборим заедно.
Чуваш ли?
Това бяха последните думи на Кларк.
Да не се отказваме.
Обещахме си да не се отказваме.
Да вървим.
Идваш ли?
Мицуки?
Съжалявам.
Приближават се.
Как си оцелял тук?
Какво казвате сега?
Атакувай.
Никхил.
Мицуки.
Не, не.
Мицуки.
Не, съжалявам.
Не бива да правим това. Не мога да ви позволя!
Разкарайте се! Махайте се!
Мицуки!
Събуди се, Мицуки! Събуди се!
Съжалявам. Мицуки!
Реално ли е това? Опитал си се да ме спасиш?
Мицуки.
Защо не ми каза?
Щеше ли да има значение?
Да, щеше.
Вече е късно. Предавам хората.
Всичко съсипвам.
Каспар, недей.
Каспар, не.
Той си спомня
как си умрял тук.
Както казах,
знаят слабостите ни.
Нещата, които не сме забравили.
Мислех, че съм превъзмогнала смъртта ти. Наистина си го мислех.
Но после видях Треванте и всичко ми се стовари наново.
Дойдох тук да унищожа това място, задето те уби.
Знаех, че ще дойдеш.
Не съм спирал да го вярвам.
- Както ти не спря да вярваш в мен. - Вече разбирам.
Всичко ми е ясно.
Ти си онова, което не забравям.
Най-мъчният ми спомен.
Моята слабост.
Джам?
Не те пуснах.
Така и не те освободих.
Джам?
Джам,
какво правиш?
Какво правиш?
Джам.
Пускам те.
Сбогом, Каспар.
По дяволите.
Мицуки!
Трябва да им помогна!
Бягай, Мицуки!
Няма да стигна навреме.
Това е…
Мицуки.
Привлича ги.
Към себе си.
Дава ни шанс. Да вървим да им видим сметката.
Елате при мен.
Хайде.
Съпругът ми загина напразно.
Ти изби всички за нищо!
Те загинаха за един по-добър свят.
Всички ще измрете за него.
Каспар.
Тук го загубих.
И тук ще го оставим.
- Миналото си е минало. - Ще искаме да забравим това час по-скоро.
- Да се махаме тогава. - Трябва да приберем Мицуки.
Тя държи гадините далеч от нас.
- Ако ги доближим… - Не тръгвам без нея.
Няма да я изоставя отново.
Добре.
Всичко е наред.
Тичайте.
Мицуки!
Мицуки, къде си?
Мицуки!
Тук съм! Мицуки!
Мицуки!
Корабът умира.
Успяхме.
Мицуки.
Мицуки!
Отвори съзнанието си.
Сети ли се откъде я имаш?
Освободи се.
Ще ми липсват слънчевите лъчи.
Може да си свободна.
Знам, че мразиш сбогуванията.
Обичам те.
Мицуки.
Да се махаме.
Трябва да излизаме, хайде, бързо!
Свърши се, Върна.
Вие унищожихте всичко.
Исках само да видя сестра си.
Какво ново?
Сведения от Северна Африка. Армията отново спира ловците убийци.
Силите ни на източния бряг докладват същото.
Корабът майка вече не предава. Невронната мрежа угасна.
- Ловците убийци са сами. Няма сигнал. - И колективен ум.
- Централно командване. - Сега силите са изравнени.
Сър.
Засичаме движение в Мъртвата зона.
Човешки източници на топлина.
- Наши хора ли са? - Не знам.
Новини от фронтовите линии. Обрат в бойните действия - сега хората…
Първа победа в Тиендзин.
Войниците ни отблъскват нашествениците.
Токсичността на въздуха до порталите
намалява за пръв път от години, което дава на хората…
Пристигат подкрепления при портали 2 и 5.
Армията тласна една група чак до портала.
От Коалицията потвърждават,
че ловците убийци се бият сами.
Стратегията срещу тях при липса на връзка с главния ум
засега е успешна…
Началник Коул рапортува.
Тоест "командир Коул".
- В шести квадрант - нищо. - Търсете.
Тя трябва да е там някъде.
- Трябва да поспите. - Като я намерим, тогава.
МИЦУКИ ЯМАТО
Мамо!
Много съжалявам.
Баща ти искаше да ти дам това.
Написа го за всички ви.
Свърши ли се, мамо?
Не знам.
Но каквото и да става,
заедно ще се справим.
Да влизаме.
ЗЕМЯТА, ПЪРВИ ДЕН СЛЕД ИНВАЗИЯТА
Превод на субтитрите Катина Николова