Torek, 1. januar 1856.
Jasno in zelo hladno.
Prvič to zimo se je mraz zjutraj prikradel v najino spalnico.
Voda na krompirju je zmrznila, takoj ko je bil opran.
Z malo ponosa in še manj upanja vstopava v novo leto.
Na verandi, po zori, sem slišala žvrgolenje vrabcev v živih mejah,
ki so zdaj zakopane pod snegom.
Dyer pravi, da zdravi in preudarni kmetje
vedno najdejo delo, če so voljni delati.
Čuti, da se ne more otresti svojih bremen.
Ker pa je njegov um obremenjen, se mi zdi,
da to vpliva na vse ostalo.
Zjutraj mi je rekel, da je zadovoljstvo kot prijatelj, ki ga nikoli ne vidi.
Zamujaš z molžo. –Ni trpela.
In ti?
Odkar imava to kmetijo,
moj mož piše dnevnik z vsemi izdatki.
Tako ve, koliko vsako leto stanejo posevki.
Dyer me je prosil, naj pišem seznam stvari,
ki bi jih lahko spregledala.
Od posojenega orodja do neporavnanih računov.
Kar sem storila.
Na teh dolgočasnih in preprostih straneh pa ni zapisa
o najbolj strastnih dogodkih iz najine preteklosti.
Ni zapisa o najinih čustvih in strahovih,
o največjem veselju ali najgloblji žalosti.
Z najinim otrokom sem našla svoje poslanstvo.
Preredko sem ji povedala, da je najin zaklad.
Bi poskusila?
Tako, očka?
Tako, ja.
Pogosto se je zdela ločena od naju,
kot bi se poskušala umestiti, kjer je pač mogla.
"Videli so njegovega brata in sestro. To je bila mišja družina."
Težko je gledati
nemo negibno žalost in bolezen pri tako majhnem otroku.
Samo objela me je in molčala.
A zdelo se mi je, da govoriva.
Postala sem moja žalost.
NEDELJA, 3. FEBRUAR
"Dobrodošel dan počitka", pravi hvalnica.
In nedelja je nadvse dobrodošla, saj nudi nekaj ur lahkotnosti.
Jaz pa ne hodim več k maši.
Po tragični izgubi Nellie
moj mir ne izhaja iz ideje o boljšem svetu, ki prihaja.
Rada bi kupila atlas. –Jacob, ti lahko ponudim prevoz?
Ti ne bo odveč? –Ne, sploh ne.
Skoči.
Kdo je to? –Ime mu je Finney.
Njegova žena, Tallie.
Srečal sem ju v trgovini. Držita se zase.
Najela sta Zebrunovo kmetijo.
Ponedeljek, 4. februar.
Zakaj je črnilo kot ogenj?
Ker je dober služabnik in strog gospodar.
Si kaj rekla?
Rada bi kupila atlas.
Morda pa to res ni tako brezglav nakup.
Privarčevala sem 90 centov. Ne predstavljam si boljšega nakupa.
Lahko bi možu kupila darilo.
Ni boljšega darila od žene, ki ni več neuka.
Samoizobraževanje se zdi edini način,
da zaprem vrata žalosti, v kateri se utapljam.
Počasi, punca, počasi.
Dober dan.
Verando sem pometala z metlo. Sneg je zelo suh.
Sem Tallie.
Abigail.
Upam, da ne motim. –Ne.
Morala sem se umakniti.
Na naši kmetiji so koline. Moj mož kolje svoje svinje.
Bi vstopili? –Z veseljem.
Lahko pa naju zebe na verandi.
Vem, da je zoprno, ko se prikaže soseda in ti uniči nedeljo.
Ne, tu ste dobrodošli. A vas razumem.
Ko potrka vdova Weldonova, se mi zdi, da bi najraje umrla.
Vdova Weldonova, nekoč sem jo srečala …
Videla je, da sem opazila njene lase,
priznala je, da jih je kot deklica občudovala.
Rekla je, da so bili takrat daljši. Nosila jih je v figi na zatilju.
V zimskem soncu, ki je kukalo skozi okno,
je imela njena koža rožnat sijaj,
kar me je tako zmedlo, da sem morala pogledati proč.
Kot običajno,
ko sem govorila z drugimi in skušala pridobiti njihovo naklonjenost,
me je prevzela tesnoba.
Že od malega sem bila kot korenine lončnice,
ki se ne morejo prebiti iz lonca.
Upam, da vas ne zadržujem. –Ne.
Lepo, da ste prišli.
Finney je srečal vašega moža.
Omenil mu je svojo novo metodo prasitve.
Je bil piker?
Moj mož je vedno piker.
To sem mu rekla,
odgovoril je,
da sem končno povedala nekaj lepega o njem.
Rekla sem, da če bi bil on poročen s sabo,
bi že videl, kako lepo je to.
Mama je vedno govorila, da bi otrok rešil najin odnos.
Tudi moja je to pravila.
In vseeno …
Sva tukaj … Brez otrok.
Moja hči Nellie bi danes imela 5 let.
O, bog. Kako je umrla?
Za davico. Prejšnjega septembra.
Moje sožalje.
Živjo.
Dober dan. –Jaz sem Dyer.
Tallie.
Pozno je. Odpravila se bom.
Ne podim vas. –Seveda ne.
Lepa jopica. –Hvala.
Nihče ne pohvali mojih oblačil.
Lepo, da ste prišli. Polepšali ste mi dan.
Res?
Zelo lepo in neobičajno je, ko nekomu polepšaš dan.
Četrtek, 14. februar.
Dyer ima že tri dni vročino.
Popij to.
Večkrat bom zbolel.
Žena se mi je nasmehnila.
Obljubi, da ne boš umrl.
Toda to je moj namen.
Malce sem ga okrepčala s klistirjem melase, tople vode in masti.
Pod nos sem mu namazala terpentin.
Ves dan sem razmišljala o pogovoru s Tallie.
Primerjali sva postelji iz otroštva,
iz moje je molela slama, ki se je ves čas lomila,
njena pa je bila trda kakor faraonovo srce.
Jaz bi moral skrbeti zate.
Res je.
Ona se vede ljubko, mirno in elegantno.
Ko pa govori z mano, čutim, da njen duh kar poleti.
Moje besede pa se v njeni prisotnosti rade izgubijo.
Kako si spoznala Dyerja?
On je bil sosedov najstarejši sin. Pomagal je na očetovi kmetiji.
Si ga takoj očarala?
Si, kajne? Takoj si ga očarala.
Občudoval je mojo preudarnost.
Ne uporabljaš besed, kot je "očaran", kajne?
Uporabljava iste besede. –Mislim, da jih ne.
Naglas. Ker si sramežljiva. Stavim, da ti gre pisanje bolje od rok.
Hvala.
Torej je tvojega moža očarala samo tvoja preudarnost?
In moja učinkovitost.
Je to vse?
Praktična sem.
Dyer ima rad mehanske stvari.
Zagotovo bi bil srečnejši,
če bi se lahko bolj posvečal znanstvenim zadevam.
A zaradi okoliščin je postal kmetovalec.
In kljub vsemu si mu ti ogrela srce?
To pa raje vprašaj njega.
In če bi vprašala tebe?
Kot snubec ni bil
radodaren, a bil je pravičen.
In bil je ljubeč, čeprav ne zvest.
Nisem bila prepričana vanj.
Toda mojim staršem se je zdelo, da se bo to spremenilo.
Pred nama je bila dolga pot.
Za veliko stvari sta lahko hvaležna.
Res je.
Prezgodaj je še.
Oprosti. –Torek, 19. februar.
Mojo zadržanost je videl kot lastno sramoto.
Njegove nočne naslade, ki jih nikoli ni bilo veliko,
so se še bolj skrčile.
Jaz pa še vedno zavračam njegove želje
po še enem otroku.
Dober večer.
Moj mož Finney. Dyerja že poznaš.
Srečala sva se že.
O tej Abigail sem govorila. –'Čer.
Moja žena te ves čas omenja.
Vse jo spominja nate. –Kaj pa naj počnem,
če pa mi je dolgčas in sem nejevoljna brez nje.
Kar naprej. –Hvala.
Dež nama je uničil predilnico.
Si me pogrešala?
Sem.
Videti si drugače.
Ni res.
Finney se zdi prijeten.
Saj je, ko hoče biti.
Moral bi nazdraviti.
Moram reči,
da sem malce neroden, ko sem med ljudmi.
Hoče reči, da je vesel, da smo se dobili
in da spet vidi Dyerja.
Hvala.
Pri ženi cenim to,
da me je naučila komuniciranja z ljudmi.
Finney, lepo kravato imaš.
Hvala. Toda glava
mi moli ven kakor kokoš v kurniku.
Pecivo je bilo krasno. –Kaj res? Me veseli.
Bala sem se, da ne bom imela dovolj jajc.
Moj delavec je razbil dva ducata jajc.
Rekel sem, da je neroden za jajca
in naj se jim raje ne bliža. –"Neroden za jajca." Zabavno.
Rekel sem mu, da bi iz lukenj v srajci lahko naredil ogrlico.
Midva si ne moreva privoščiti pomoči.
Najini delavci so povzročili veliko škode.
Delavec g. Holta je konja peljal čez reko kljub mrazu.
Kaj res?
Ja. –Zima je res kruta.
Sin ge. Weldon pošto včasih raznaša na smučeh.
Pošta se lahko tako kaj hitro izgubi.
Si Tallie pisal pisma, ko si ji dvoril?
Sem.
Jih je Tallie obdržala?
To pa ve samo ona.
Ponedeljek, 25. februar.
Odnos med Finneyjem in Tallie me bega.
Ko se srečata z očmi,
se zdi, da sta vsak na svojem bregu.
Včasih pa se zdita naklonjena drug drugemu.
Med nama se dogaja nekaj, česar ne morem razvozlati.
Primi to.
Prav.
Hvala.
Živjo, Dyer.
Pozdravljena.
Odhajaš? –Ja, v mesto.
Lepo se imej. –Vesela te bo.
Vse najboljše.
Nekaj sem ti prinesla. –Kaj pa?
Ročno delo?
Upam, da so ti všeč. –So.
Atlas …
Združenih držav Amerike.
In kozarec čežane z jajcem.
Zebe me v noge. –Ti jih pogrejem?
Kako je Finney?
Po starem.
Žgečka me.
Moj mož si v dnevnik zapisuje motilce posesti.
Ko sem ga zjutraj vprašala, kako bo ukrepal,
je bil nesramen. Zato sem prišla k tebi.
Da bi bil moj dan nekaj več kot njegovi nesmisli.
Dyer pravi, da ima veliko lepih lastnosti.
Res je, v dnevnik pa
zapisuje tudi to, kam hodim in za koliko časa.
Zakaj?
Ne vem. Odkar je postal takšen,
se ne zanimam več za čudaške kaprice njegovega …
Majhnega sveta.
Mislim, da ga predvsem teži to …
Da mu še nisem povila otroka.
Kakšen je občutek?
Najprej ga ni.
Ko pa se je začela premikati,
je bil občutek podoben metuljevim krilom.
Potem pa brcam zajčkov, ko je ponoči iztegnila noge.
Bojim se.
Da tega ne bi imela.
In samega poroda.
To ni nenavadno.
Vendar …
Ko pride čas za to, te bom vodila skozi vse.
Dyer zagotovo hoče še enega.
Razumem te.
Darila.
Škatlica rozin …
Pribor za šivanje in konzerva sardin.
Razvadil me boš.
Prijateljica ti je prinesla darila.
Že zdavnaj je odšla.
Ravno sem jo videl.
Z medlim ječanjem na severovzhodu je k nam prišla nevihta.
Zvoki so bili podobni lokomotivi.
Ustavi se!
Stoj!
Ustavi se!
Pridi bližje, punca.
Tu je topleje.
Oprostite. Šla bom.
Raje počakaj.
Daj, kobila.
Dyer!
Kako dolgo bom še čakala, da se mi Tallie oglasi?
Kako dolgo lahko počakam?
Kdaj bo zmanjkalo krme?
Vsaka krava poje 12 kg krme na dan.
Saj veš.
Po treh dneh jih bo začelo pobirati.
Baje bo do takrat nevihta že pojenjala.
Toda napoved najbrž ni ravno zanesljiva.
Ko gre za naravo, lahko samo upamo na milost.
Ja.
Mama je pravila: "Iz ene groze v drugo."
Ko sem bil star 7, je potres porušil našo hišo in skedenj.
Sem ti povedal? –Nikoli.
Potres? –Ja.
Pred zoro me je nekaj zbudilo. Nisem vedel, kaj.
Moj oče je vpil.
Toda nisem se mogel odlepiti od okna.
Videl sem ptice v zraku, bale so se pristati.
Reka je narasla, jaz pa sem bil nepremičen.
In potem …
Skočil sem dol po porušenem stopnišču …
Kot moji bratje pred mano.
Stisnili smo se skupaj na verandi.
Mama mi je rekla, da je groza ni nikoli zapustila.
Po tistem zanjo ni bilo nič več varno.
Moja mati.
Tallie! Zmrznila si.
Tallie, ostani budna. Ostani budna.
Odpri oči. Odpri oči.
Oči imej odprte. Oči imej odprte.
Poglej me. Poglej.
Umrl bi brez tebe.
Torej si varen …
Ker sem tukaj.
Ponedeljek, 17. marec.
Pol kokoši je poginilo.
Iz kljunov sem jim izkopala led in sneg,
da bi jih oživila.
Žeblji …
Za boljši oprijem.
Sin vdove Weldonove je na obhodu povedal,
da se je Tallie varno vrnila domov, imela je le ozebline.
Tvoje prijateljice že dolgo ni bilo tu.
Finney jo je peljal v Oneonto.
Si zato osamljena?
Četrtek, 10. april.
Pecivo in posušena skuša za zajtrk.
Dyer je s kupom javorjevih listov in slame
popravil podlogo v hlevu za živino.
Zdi se, da se Tallie nikoli ne bo pojavila.
Nato se spomnim,
da čas in šivanka lahko krajšata dolga jutra.
Ko pa se ona pojavi,
moje srce zaigra kakor list v vetru.
Živjo.
Previdno.
Stoj. Sedi.
Sobota, 12. april.
Zadnja dva dneva …
Vlažno, oblačno in hladno.
Vonj po dimu.
Morda nekje gori gozd.
Tvoj nos je prijazen.
Ponedeljek, 14. april.
Za zdaj imamo grozno pomlad,
toda končno je pokukala detelja in že je bolje.
Kako je Finney?
Potrpežljiv je.
Spet omenja selitev na zahod.
Bosta šla na zahod?
Morda.
Moj stric je šel v Ohio, slabo se je končalo zanj.
Kar je za pričakovati, če greš v Ohio.
Jutri?
Prav.
Četrtek, 17. april.
Skoraj vso noč je lilo kot iz škafa.
Stezo je poplavilo, jarki pa so polni.
Zjutraj je samo malce rosilo.
Tallie je danes prišla kasneje kot običajno.
Ni ponudila razlage za to.
Torek, 22. april.
Žal mi je, da nisi imela srečnega otroštva.
Res ni bilo srečno.
Toda srečo sem našla sama.
Moj mož pravi, da nam Bog na pot položi kamne,
na nas je, da stopimo čeznje.
Kamni so za tiste, ki imajo srečo.
Mamina mama se je rodila l. 1780, tu v okrožju Schoharie.
Pogosto občudujem pogum in iznajdljivost tistih žensk.
Podale so se v divjino
v upanju, da si bodo izgradile dom.
Morda so imele upanje, ki ga midve nimava.
Kdaj lahko prideš?
V torek.
Živjo, Tallie. –Dober dan.
Si imela lep dan?
Ja, sem.
Adijo. –Adijo.
Po njenem izrazu se mi je zdelo,
kot da ona varno jadra kljub poplavi,
mene pa je vleklo v globine.
A kljub temu na njej nisem videla brezbrižnosti srečneža
do tistih z manj sreče.
Petek, 25. april.
Dober dan. –Dober dan.
Si tudi ti zbolela?
Sploh ne.
Upala sem, da sva na istem.
Skuhala ti bom čaj.
Kaj je?
Vsako jutro se zbudim in pomislim, da nočem biti daleč od tebe.
Ker si dobra z besedami, si me navdihnila.
Napisala sem pesem.
Naslov je:
"Ubogo bolno srce, umiri se."
Ko sem bila majhna,
sem mislila, da lahko širim svoj um in nekaj naredim za svet.
Toda moje življenje se je izkazalo za preprosto.
Govoriš o trenutku, o katerem sem sanjala,
ko nas častijo, ker smo naredili nekaj izjemnega.
Ali pa nas doma pričakajo z vzkliki veselja.
Veš, kaj me zanima?
Je možno, da še nisva doživeli tega trenutka?
Mislim, da sva ga.
Ali pa bi ga lahko. –Misliš?
Kaj praviš?
O nama?
Tega ne znam ubesediti. –Poskusi.
Saj sem. –Poskusi še enkrat. Kaj vidiš?
Vidim, da najina čustva ničesar ne izpustijo,
kar bi nama lahko manjkalo.
Preveč sem si dovolila.
Osebno vem,
da ni nujno, da tisti, ki ne kažejo čustev, ne čutijo bolj silovito.
Samo moj pes je.
Zakaj nisi naredila tega, kar si hotela?
Nočem, da se še ti prehladiš.
Dišiš po piškotih.
Domov moram.
Začudenje in veselje.
Nisi še opravila svojih nalog.
Rabiš pomoč? –Mislim, da ne.
Nocoj ne bo tople večerje?
Pomolzla bom krave.
Petek, 30. maj.
Sonce, ki sije skozi veje,
se poigrava s svetlobo in sencami.
Najino prijateljstvo drživa med nama in preučujeva …
Kakor nedokončan zemljevid najinega pobega.
Ob koncu dneva
moje misli uidejo k njej in goreče pomislim:
"Zakaj nisva skupaj?"
Nasmeh je izginil. Je bil za koga drugega?
Oprosti, z mislimi sem bila drugje.
Potrebujeva blago in sukanec za gumbe.
Te moti, če sedim tukaj?
Sploh ne.
Morda sem rabil čas, a zdaj znam biti pozoren do drugih.
Zdaj razumem potrebo po sočutju …
Ker jo sam potrebujem.
Saj sem sočutna do tebe.
Menda si res.
Spet je tu nasmešek.
Dober dan.
Intimnost je dobra za počutje.
Če to drži, bodo skupni trenutki iz naju naredili dobri delavki.
Ni to dobro za kmetijo?
Pa za najina soproga?
Breme bo postalo lažje.
Ko je odšla, sem bila kot barka na vodi,
brez cilja ali vesel.
Čistijo odtok pod cesto.
Kar nekaj ljudi ima vročino.
Holt je prinesel slanino.
Ni si še opomogel po napadu dveh neznancev.
Domov so ga odpeljali z vozom.
Baje sta ga moška hotela ubiti,
potem pa sta videla, da gre za pomoto.
Zadnje čase govoriš samo o prestopnikih in nasilnežih.
Ravno nasprotno. Ne povem ti vsega, ker si občutljiva.
Nisem ti še povedal o prijavah v okrožju
o moških, ki so ubili svoje žene,
saj se o tem ne govori ob večerji.
"Ubili svoje žene." To je rekel? –S temi besedami.
Sta se kaj sprla? –Ja, glede zakonskih dolžnosti.
Rekla se mu, da nisem za.
In je to sprejel?
Od takrat se me ni dotaknil …
Napisala sem pesem in se spravila v boljšo voljo.
Ti preberem prvo kitico?
Lahko kar celo pesem. –Ne, samo prvo kitico.
Rada imam cvetoče vrtove in bujne cvetlice.
Rada imam zrak, a kaj, ko so tam tudi bodice.
Rima je malce hecna.
Zdaj veš, zakaj ne bi prebrala cele?
Oprosti.
Od nekdaj sem kljubovalna in nerodna.
Prej se mi je zdelo …
Kadar sem se ti približala, si se umaknila.
Če sem bila pri miru, si se vrnila, a si ostala na razdalji.
Kakor vrabci, ki letijo po kmetiji,
a ne pridejo v hišo.
Zame ni tako. –Kako pa je?
Ko sem bila v šoli,
sem brala vlogo Cordelie, kralj Lear je bil starejši fant.
Ob koncu igre so kralja in njegovo hčer vrgli v ječo,
kar je bilo zanj dobrodošlo.
"Pojdiva v ječo," je rekel.
"Sama bova pela, kakor ptice v kletki."
Ječa?
Dobrodošlo?
Morda si moraš prebrati celo igro.
Morda je ječa dobrodošla samo za ljudi v igrah.
Misliš, da ni ječe, ki bi bila prava za naju?
Jaz …
Vem samo to …
Da ne maram ječ.
Upam, da si se lepo imela v Šangrila, ali kjerkoli
si že bila. –Imela sem veliko dela.
Bi rekel. Že pet ur si od doma.
Bila sem v trgovini z blagom.
Potem sem šla po kavo,
hotel je 60 centov, jaz sem imela le 50.
Hotela sem ti kupiti nekaj lepega,
toda g. Arnolds me je spomnil, da mu dolgujem denar.
Zato sem zaprla denarnico.
Vse mi povej o svojem dnevu. Kar pogumno.
Ti ni mar, kako tvoja žena preživlja svoj čas?
Zdi se mi, da nimam žene, temveč sebično kurbo …
Ki raje hodi v hišo drugega moškega
kakor pomaga doma.
Dyer je bil na polju, njuna hiša je na poti domov, zato …
Torej sta sami z Abigail in ves dan opravljata?
Uživava v družbi druga druge.
Jaz imam pričakovanja, ti pa imaš dolžnosti.
Na dolgo sva govorila o tvojih pričakovanjih.
Ne bom ostal z žensko, s katero se ves čas prepiram.
Potem pa ne ostani z mano.
Ne vem, če bi to prenesla.
Nedelja, 8. junij.
Sokol se je vse popoldne skrival pod oblakom,
kot bi bil njegov senčnik.
V opozorilo drugim njegove vrste.
Najina hiša se zdaj zdi jezna in skesana.
Bog naj nama pomaga.
Po treh dneh brez njenega obiska
sem se odkradla do njene hiše, da bi jo videla
iz varnega zavetja, tako sem vsaj mislila.
Obrnila sem lečo, da bi jo približala,
in jo gledala, dokler se ne bi obrnila.
Njen lik je v meni vzbudil občutek,
podoben neurju, ki vejo potiska po vodi,
vse do roba slapu.
Žena nima pravice do svojega telesa,
to je pravica moža.
Ne prikrajšajta drug drugega, da vaju Satan ne zapelje
zaradi pomanjkanja samokontrole. Efežanom 5:33.
Žene naj bodo podrejene možem …
Ponedeljek, 9. junij.
Usmiljeni Oče …
Naj se kaj spremeni.
Sreda, 11. junij.
Dyer že ves dan molči, jaz pa uživam v samoti.
Živjo!
Tallie. Dolgo vaju nisva videla.
Si bila bolna?
Upam, da ni nič resnega.
Slabo se je počutila.
Dober dan. –Dober dan.
V soboto bi vaju rada povabila na večerjo.
Toda midva sva na vrsti.
Do takrat se kaj oglasita.
Z veseljem. –Ob šestih?
Velja.
Ko sem bila majhna, mi je mama v jezi povedala,
da je moj oče od nje zahteval le to, da skrbi za vrt,
pobira pridelke, vlaga sadje,
skrbi za kokoši, molze krave, skrbi za gospodinjstvo,
in mu tu in tam pomaga na polju.
V dnevniku je bila omenjena samo, ko si je kupila obleko.
Ali omenjaš tudi mene?
Zapisujem spomladanske izdatke.
Se je kaj spremenilo?
Hčere se poročajo tako mlade, da kamorkoli pogledaš,
vidiš vitko mlado dekle, ki se podaja v razburkano morje,
še preden je postala ženska.
To je njegov namen!
Daj, pridi.
Dobro jutro.
Jutro, Jim.
Jutro, gospa. Za vas imam novo knjigo.
Raje mi pokažite tisto modro obleko.
V redu, gospa.
Dva in pol.
Vzela jo bom.
Drobiž?
Hvala.
Manningova hči je prevrnila oljno svetilko, hiša je zagorela.
Požar!
Požar! –Preden so jo iz hiše prepodili plameni,
je slišala krike sestre, ki je bila na podstrešju.
Dajmo!
Ne!
Še malo.
Še …
Spravite jo ven!
Ne!
Pohvale ženi za gostoljubje in kuho.
Spomnim se dneva … –Ne, hvala.
Ko so bile vse družine site, oblečene, na toplem
in preskrbljene s pridelki, ki jih je nabrala žena.
Slišal sem,
da je hčer ge. Manning opeklo v požaru.
Cassie. –Umrla je.
Ja, res je.
Kot je pravil moj oče:
"Višja sila stvari obrne tako, da nas včasih pusti brez upanja."
Kakšna lepa svetilka.
Finney jo je kupil, da lahko z lahkoto bereva povsod.
Nisem bil vzgojen za branje.
Toda oče mora poskrbeti za dobrobit svojih otrok.
Kar je težka tema v tej hiši.
In v vajini.
Oprostita mojemu možu.
Ko se pred mojim pragom pojavijo težave,
jih rad z lastnimi napori odženem proč.
Jaz …
Pretehtam vse možnosti in se vsega lotim še bolj silovito.
Pohvala za to.
Dal ti bom primer.
Ko sem začel s kmetovanjem,
me je jezilo, ker mi ni uspelo, da bi psi nehali lajati,
tako da sem nekega dne med nevihto
psa držal čez vogal skednja
in ga pustil zmrzniti.
Še meni bi skoraj zmrznile roke,
čeprav sem nosil rokavice. –To je obsojanja vredno.
Sem zunaj videl plug?
Če te že zanima moje orodje …
Nagibna brana mi dela težave.
Kamni in korenine se zatikajo med zobnike.
Najina brana ima pokončne kolute.
Je to bolje?
Tako kaže.
Prinesi sladico. –Sita sva.
Moj mož ima rad pecivo ter marmelade in smetano.
V redu.
Kaj se dogaja? Si v nevarnosti?
Kaj imaš na vratu? –Padla sem čez ograjo.
Nisem slišala.
Veliko stvari še nisi slišala.
Za mizo je Tallie strogo pazila, kam gleda.
Njen mož je postal vse bolj temačen.
Sam je postregel pecivo in smetano …
Njen krožnik je pustil prazen.
Sobota, 21. junij.
Moje srce je vrtinec.
V moji glavi vlada kaos.
Tallie me že en teden ni obiskala.
Ali se oglasila.
Zaradi živcev pogosto preneham delati
ter se po hiši sprehajam kakor jetnik.
Moram jo videti.
Tallie!
Kaj je bilo? –Odšla sta.
Brez slovesa?
Poklicati morava šerifa.
Kaj mu bova rekla? Da sta se soseda odselila?
Samo najemnika sta bila.
Sama bom šla. –Zakaj pa?
Videla sem kri.
Se ti nisi nikoli poškodovala?
Bova sedela križem rok?
Povprašal bom sosede.
Če ne dobiva odgovora, bova obiskala šerifa.
Hvala.
Ponedeljek, 23. junij.
Dyer pravi, da je ga. Nottoway videla njuno kočijo na makadamu,
šla sta proti severozahodu.
Ga. Nottoway?
Zdi se ji, da je ob možu videla Tallie, a ni prepričana.
Njun delavec je vozil drugo kočijo.
Nedelja, 29. junij.
Srečala sem šerifa.
Najina soseda, Tallie … –Ni mi ponudil odgovora.
Dyer pravi, da ne bodo preiskovali zločina
brez dokazov, da gre res za zločin. Umirim naj se?
Nisem se hotela umiriti, zato me je zavezal in dal pomirjevalo.
Ponedeljek, 30. junij.
Zaradi pomirjevala sem brez sape …
Zbudim se v solzah, v solzah zaspim …
Opravil se lotevam v solzah.
Nedelja, 6. julij.
Sem knjižnica brez knjig,
utapljam se v strahu in hotenju.
Dyer govori o stvareh, za katere sva lahko hvaležna.
Boleče se zavedam tiktakanja ure,
medtem ko on joče nad sencami svoje preteklosti.
Sreda, 9. julij.
Kljub nekaj uram brez pomirjevala me je prevzela grozna žalost.
Dyer me je zato raje vse popoldne pustil samo.
Torek, 22. julij.
Weldon? –Dan. –Najemnika kmetije sta odšla.
Sta pustila naslov?
Ne. Dobili ste pismo.
Je od nje?
Je.
Od kod pa? -Iz okrožja Onondaga. Ga poznaš?
To je sever Syracusea.
Ga boš prebrala?
Bom, sama.
Abigail, Abigail, Abigail.
Oprosti, ker ti pošiljam samo to pismo,
in za vse, kar to pismo ne more biti.
Še najboljše pismo nosi le delček nekoga.
Oprosti, ker se nisem poslovila.
Žal mi je, ker sva eno žalost zamenjali z drugo.
Hiše, globoko v gozdu,
se vedno zdijo nenavadne v svoji osamljenosti.
Če bi tukaj stala podrta opatija z netopirji,
bi bil razgled krasen.
Streha je trhla, ko je suho, naju lepo pokrije,
ko pa dežuje, na tla polagava posode za mleko.
Izven kuhinje pa že cvetijo vetrnice in divje vijolice
in še lepše rože, katerih imen ne poznam.
Mislim, da sem zadnje tedne uživala manj od katerekoli
ženske, ki je kdaj živela.
Tisto malo časa, ki ga imam zase,
poslušam Finneyja brati navodila za žene iz Stare zaveze.
Ko gre za Sveto pismo,
moram reči, da on pozna veliko odlomkov na pamet,
a se ga le-ti ne dotaknejo.
Ne vem, kako se počuti,
a zdi se mi, da ga moja prisotnost močno moti.
Če je to res, mi je žal.
Dober dan!
Dan.
Živjo.
Imam nekaj za vas.
Izvolite.
Hvala. –Lep dan.
Je zame? –Okrožje Schoharie.
Od tvoje Abigail. –Daj mi to. Daj mi ga. Finney, daj …
Finney. –"Kaj bo s tisočerimi najinega spola,
raztresenimi po divjini, obvezanimi, da se mučimo?
Zdi se mi, da ko je bila prihodnost najbolj svetla,
se je nekje v daljavi bližala temna senca.
A vseeno vidim srečne podobe združenja
dveh družin, nekoč sovražnih,
ki ju je čudežno povezala ljubezen.
V noči vidim tvoj obraz.
Preden zaspim, ti ponudim svoje sanje,
a spanca kar ni. Zdi se mi, da hlapim po zraku,
in pomislim, kaj vse me še čaka.
Pošiljam ti ljubezen in podporo.
Pošiljam ti srčno upanje. Abigail."
Vedi, da me sama sila ne bi mogla spraviti na ta kraj.
Ukazano mi je bilo, da moram upoštevati interes, srečo
in ugled nekoga, ki sem ga nekoč ljubila.
Ugotavljam, da naju ločuje samo 137 kilometrov.
Toda ljudje, kot smo mi, ne hodijo na dolge obiske.
Dyer mi sprva ni pustil iti, nato je hotel iti z mano …
Na koncu najine posesti je skočil na voz.
Bila sva poosebljena muka, ko sva sedela drug ob drugem.
Noč je bila jasna in topla, nekje v daljavi pa se je bližala ploha.
Težko ti napišem, kako sem ti hvaležna,
a nekje moram začeti.
Abigail …
Tudi ko sva bila sami,
se mi je zdelo, da sva del največje
skupnosti, ki si jo lahko predstavljam.
Bližje si mi od sestre,
kajti vsa ta izjemna čustva, ki jih čutim …
Sem se odločila čutiti.
Veš, kateri spomin mi je najbližje srcu?
Tisti, ko si se obrnila k meni in se nasmehnila,
ko si spoznala, da si ljubljena.
Ne vem, kaj naju čaka.
Toda vem, da zaupanje, pogum in ljubezen,
ki sva jih delili,
naju ščitijo.
Ti si moje mesto veselja.
Kaj hočeta? –Prišla sem k Tallie. Kje je?
Slišal sem vaju na cesti. Premetavalo vaju je kot v konzervi.
Nikamor ne greva, dokler je ne vidiva.
Vajine želje me ne zanimajo.
Bodi vljuden. –Kje je ona?
Zdravil sem jo s čajem iz borovega korena.
Toda zaradi bolezni pokleknemo pred višjo silo.
Mislim, da je šlo za davico. -Ne!
Odtujitev od zakonskih …
Koliko je ura?
Vseeno mi je.
Moram iti. –Poznalo se mi bo.
Daj.
Pridi.
Nedelja, 31. avgust.
Toplo je in sončno.
Pospravila sem uto, polno prašne krame,
pomila sem okna in jabolka pripravila za zimo.
S prodajo mleka in masla sva zaslužila 14 dolarjev.
Porezala sem se z nožem.
Tolažim se z mislijo, da bom nekega dne,
ko bo Dyer moral iti v Syracuse po krmo,
šla z njim in vzela njegovo puško,
odpravila se bom v Skaneateles in ustrelila Finneyja.
Dyer dela na skednju.
Z vsakim dnem se bolj oddaljujeva.
Ko se znoči,
se čez hrib odpraviva na polje in gledava v širno daljavo.
Dyer si predstavlja najino staro življenje …
Jaz pa si predstavljam dom, ki bi ga imeli s Tallie,
ki je obstajal le v sanjah.
Predstavljam si Tallie in Nellie nekje skupaj,
Nellie s krtačo češe Talliejine lase.
Predstavljam si, da izženem iz sebe ta čustva,
ki jih je ona prebudila in razvila.
Predstavljam si, da naredim vse za Dyerja.
In predstavljam si, da so te besede v dnevniku
moje pravo življenje.
A moje življenje je nekje drugje.
Vedno sem se bal, da bi prinesel nesrečo svojim ljubljenim.
Ne boš odgovorila na to?
Ne vem, kje bi začela.
Ne vem, kaj še lahko narediva drug za drugega …
Preveč naju ločuje. –Ne veš?
Ne vem.
Ne veš?
No …
Potem pa vedi, da ti vedno ostane domišljija.
Režija
Scenarij
Prevod podnapisov Aleksandra Jović
Uredil metalcamp
Tehnična obdelava DVD Rippers Slovenija