Вторник, първи януари, 1856 г.
Красиво и много студено.
Тази сутрин в спалнята имаше лед за първи път тази зима.
Водата замръзна по картофите, щом ги измих.
С малко гордост и по-малко надежда започнахме новата година.
На верандата по изгрев
чувах тихото чуруликане на врабчетата в храстите,
които сега са затрупани от снега.
Дайър твърди, че ако е здравомислещ и в добро здраве,
работливият фермер винаги ще има шанс.
Той усеща, че няма да може да се отърси от бремето си.
Сигурна съм, че ужасното му душевно състояние
се отразява на всичко.
Сутринта ми каза, че удовлетворението е приятел, с когото не успява да се види.
Закъсняваш с доенето. - Тя не страдаше.
Ами ти?
Откакто придобихме фермата,
мъжът ми води дневник, за да си изгради представа за годината.
Така ще е сигурен, че всяко насаждение носи печалба година след година.
Дайър ме помоли да водя списък
с въпросите, които има опасност да пренебрегне.
От сечива, дадени назаем, до неплатени сметки.
Аз съставих списъка.
Но на тези простички страници няма и помен
от страстите на отминалите сезони.
Няма спомен от чувствата и страховете,
от радостите и скърбите ни.
Когато се роди детето,
намерих почва под краката си.
Но рядко й казвах, че е нашето съкровище.
Ще опиташ ли?
Така ли, татко?
Точно така.
Тя често изглеждаше отдалечена от нас.
Сякаш търсеше мястото си на този свят.
"Те видяха братята и сестра му. Това беше мишето семейство."
Има нещо дълбоко затрогващо
в нямата скованост на болестта у толкова малко дете.
Тя обви ръце около мен и не каза нищо повече.
Но сякаш разговаряхме.
Аз съм изтъкана от скръб.
Аз съм моята болка.
НЕДЕЛЯ ТРЕТИ ФЕВРУАРИ
"Добре дошъл, сладък ден за отдих", се пее в химна.
Неделята носи дългоочаквани часове на тиха отмора.
Колкото до мен,
вече не ходя на служба.
След трагедията от загубата на Нели
не намирам покой в мисълта за по-добрия свят, който иде.
Искам да си купя атлас.
Да те откарам ли?
Няма ли да преча? - Съвсем не.
Качвай се.
Кои са тези?
Той се казва Фини.
Жена му е Тали.
Срещнах ги в магазина. Не са от приказливите.
Арендатори са на фермата Зибрън.
Понеделник, четвърти февруари.
Защо мастилото е като огъня?
Защото е добър слуга и суров господар.
Каза ли нещо?
Искам да си купя атлас.
Има и по-лекомислени покупки.
Спестих 90 цента. Не мога да си представя по-добър начин да ги похарча.
Би могла да купиш подарък на мъжа си.
Какъв по-хубав подарък от начетена съпруга?
Уроците са единственото нещо,
което пречи на нещастието да ме погълне.
Леко, момиче.
Добър ден.
Използвам метла за верандата. Снегът е толкова сух.
Аз съм Тали.
Абигейл.
Надявам се, че не преча. - Не.
Трябваше да изляза днес.
В момента фермата ни е кланица. Мъжът ми избива прасетата.
Ще влезете ли?
С удоволствие.
Или пък може да зъзнем на верандата.
Знам, че гостуване на скучна съседка може да съсипе
неделния следобед.
Вие сте добре дошли, но чувството ми е познато.
Когато ме посети вдовицата Уелдън, се чувствам
като удавница във вана, пълна с проза.
Вдовицата Уелдън. Веднъж на един селски панаир...
Тя забеляза, че гледам косата й
и призна, че като малка била суетна.
Тогава носела косата си по-дълга
и я сплитала на кок на тила.
Зимното слънце от прозореца
придаваше на кожата й цвят на рози и виолетки,
който така ме омагьоса, че трябваше да извърна очи.
Както винаги,
когато участвах в разговор и се опитвах да спечеля нечии симпатии,
обстоятелствата ме превърнаха в кълбо от чувства и нерви.
От най-ранна възраст съм като корен в саксия -
усукан и свит.
Дано не ви задържам.
Не.
Радвам се, че сте тук.
Фини е видял мъжа ви на пазара.
Спомена новия му метод за израждане на прасета.
С известна грубост?
Мъжът ми влага малко грубост във всяко изказване.
Веднъж му го казах,
а в отговор той отбеляза,
че е благоволение да получи добра дума от мен.
Казах му, че ако беше женен за себе си,
щеше да разбере какво е.
Майка ми твърдеше, че децата ще разрешат тази дилема.
И моята майка го казваше.
И все пак...
...ето ни тук.
И двете сме бездетни.
Днес дъщеря ми щеше да навърши пет години.
Божичко.
Как почина?
Дифтерия. През септември.
Много съжалявам.
Здравейте.
Добър ден.
Аз съм Дайър.
Тали.
Късно е. Трябва да вървя.
Не тръгвайте заради мен. - О, не.
Имате хубава наметка. - Благодаря.
Рядко получавам комплименти за облеклото си.
Радвам се, че дойдохте. Срещата ни озари деня ми.
Нима?
Колко приятно и необичайно е да озариш нечий ден.
Четвъртък, 14 февруари.
Дайър е с треска за трета нощ.
Изпий това.
Смятам по-често да се разболявам.
Жена ми се усмихва.
Обещай ми, че няма да умреш.
Имам точно обратното намерение.
Съвзе се след клизмата с меласа, топла вода и мас.
Сложих му капки терпентин в носа.
Прекарах деня в спомени за разговора с Тали.
Сравнихме леглата от детството си.
Рамката на моето все се чупеше и дървото изтъняваше,
а нейното, по собствените й думи, било твърдо като сърце на фараон.
Трябва аз да се грижа за теб.
Съгласна съм.
Маниерите й са деликатни, движи се самоуверено и грациозно.
Но сякаш мисълта
за нов разговор с мен повдигна духа й.
Всичко, което искам да й кажа, сякаш губи смисъл в нейно присъствие.
Как се запозна с Дайър?
Беше най-големият син на съседите. Помагаше във фермата на татко.
От пръв поглед ли се влюби в теб?
Така е било, нали? Влюбил се е от пръв поглед.
Възхищаваше се на практичността и здравия ми разум.
Не допускаш в речника си думи като "влюбване".
Използвам същите думи като теб.
Това не е вярно.
Поне в разговор, защото си свенлива.
Когато пишеш, сигурно си по-свободна.
Благодаря.
Значи здравият разум е подкосил краката на мъжа ти?
И практичните навици.
Само това?
Сръчна съм.
Дайър обича механични неща.
Без съмнение щеше да е по-щастлив,
ако можеше да последва научното си призвание.
Обстоятелствата го превърнаха във фермер.
И въпреки това сърцето го е теглило към теб?
Трябва да попиташ него.
Как би отговорила ти?
Като ухажор той
не беше щедър, но беше справедлив.
Беше любящ, макар и непостоянен.
Не бях сигурна, че е подходящ.
Но семейството ми реши, че с времето ще свикна.
Все пак това е дълъг път и няма връщане назад.
Има за какво да сте благодарни.
Така е.
Още е рано.
Извинявай.
Вторник, 19 февруари.
Моята неохота го смущава, срамува се.
Нощните наслади, които никога не бяха в изобилие,
сега станаха още по-редки.
И досега отбягвах настойчивите му молби
да имаме друго дете.
Добър вечер.
Съпругът ми Фини. Познаваш Дайър.
Пътищата ни се пресякоха.
Това е Абигейл, която споменах. - Добър вечер.
Жена ми говори за теб, сякаш си у нас.
Всичко й напомня за теб. - Мога само
да стоя бездейна и да тъгувам, когато я няма.
Влезте. - Благодаря.
Дъждът беше толкова проливен, че счупи мелницата.
Липсвах ли ти?
Да.
Изглеждаш различно.
Не.
Фини изглежда разбран.
Такъв е, когато иска да бъде.
Вероятно трябва да предложа тост.
Но обноските ми са безупречни
колкото падане от каменисто било в тъмното.
Той иска да каже, че се радва на срещата ни
и е очарован да види Дайър.
Благодаря.
Ценя у жена си това,
че ме научи да общувам със себеподобните си.
Избрал си прекрасна вратовръзка.
Благодаря. Но с моя врат
главата ми стърчи като на пиле в сак.
Сладкишът беше вкусен. - Наистина?
Радвам се.
Боях се, че яйцата няма да стигнат заради инцидента.
Работникът ми дръпна щайга и счупи две дузини.
Реших, че носи лош късмет на яйцата
и му забраних да ги доближава.
"Лош късмет на яйцата"?
В ризата му има толкова дупки, че може да си направи огърлица.
Де да можех да си позволя работник.
Създават ни много грижи.
Работникът на г-н Холт яздил
през канала въпреки студа.
Нима?
Да.
Зимата беше тежка.
Синът на г-жа Уелдън разнася пощата със ски.
Сега писмата ни ще се губят с висока скорост.
Пишеше ли на Тали, когато я ухажваше?
Да.
Тали пази ли писмата?
Само Тали знае.
Понеделник, 25 февруари.
Връзката между Фини и Тали ме озадачава.
Когато погледите им се срещнат,
понякога се гледат като противници.
Друг път сякаш споделят взаимно уважение.
Между нас става нещо, което не разбирам.
Дръж това.
Добре.
Благодаря.
Здравей, Дайър.
Здравей.
Заминаваш ли?
Да, за града.
Приятен ден.
Тя ще се радва да те види.
Честит рожден ден.
Донесох ти нещо. - Какво?
Плетено на ръка?
Надявах се да ти харесат. - О, да.
Атлас
на Съединените американски щати.
И гърненце с ябълков сос с едно яйце.
Краката ми замръзват. - Нека ги стопля.
Как е Фини?
Фини си е Фини.
Гъдел ме е.
Мъжът ми записва натрапниците, които хваща в имота.
Когато го попитах какво смята да прави с тях,
отговорът беше толкова неприятен, че реших да те посетя.
Исках в деня ми да присъства нещо различно от жестокостта му.
Дайър го смята за достоен за уважение.
Вярно е. Води и дневник,
в който записва кого посещавам и за колко време.
Защо?
Нямам представа. Става все по-особен
и вече се отказах да разгадавам чудатостите му
и странния му малък свят.
Вероятно е особено недоволен от мен,
защото не съм го дарила с дете.
Какво е усещането?
В началото не чувствах нищо.
Но когато се раздвижи,
сякаш пеперуда размаха крилца.
После риташе нощем като зайче.
Това ме плаши.
Мисълта, че няма да го изпитам.
И раждането.
Повечето жени се чувстват така.
Но…
…когато му дойде времето, ще бъда до теб да те напътствам.
Дайър сигурно иска дете.
Разбирам.
Нося подаръци.
Кутия стафиди,
сандъчето за игли, което поиска, и консерва сардини.
Глезиш ме.
Получила си подаръци от приятелката си.
Тръгна си преди часове.
Видях я по пътя.
Голямата буря започна с тихо стенание от североизток.
Беше като свирка на локомотив.
Стой! Стой!
Спри!
Стой там!
Ела по-близо, момиче.
Тук е по-топло.
Съжалявам. Ще вървя.
Почакай да отмине.
Хайде, конче!
Дайър!
След колко време щях да получа вест от Тали?
Колко дълго можех да чакам?
За колко време има храна в обора?
Всяка крава изяжда по 12 килограма на ден.
Знаеш го.
След три дни ще залинеят.
Според вестника бурята ще отмине дотогава.
Но това сигурно почива на гадаене с гъши кости.
При истинско бедствие сме в ръцете на другите.
Да.
Майка ми казваше, че стихиите ни подхвърлят от беда на беда.
Когато бях на седем, земетресение събори къщата и хамбара.
Казвал ли съм ти?
Никога.
Земетресение? - Да.
Помня, че нещо ме събуди през нощта. Не знам какво.
Татко ме викаше.
Но не можех да се откъсна от прозореца.
Видях птици да пърхат във въздуха. Бояха се да кацнат.
Реката шумеше, а аз не можех да мръдна.
И тогава
най-после скочих през срутеното стълбище,
както бяха направили братята ми.
Прегърнахме се в тъмното на верандата.
Майка ми казваше, че страхът никога не си отишъл напълно.
Повтаряше: "Къде е сигурно, щом земята може да стори това?"
Майка ми.
Тали! Замръзваш!
Не заспивай, Тали! Не заспивай!
Отвори очи! Отвори очи!
Не ги затваряй.
Дръж ги отворени.
Погледни ме.
Ще умра без теб.
Значи си в безопасност.
Аз съм тук.
Понеделник, 17 март.
Изгубихме половината пилета.
Извадих снега от мъртвите им, отворени човки,
за да ги съживя, но напразно.
Кабър за подкови.
За по-добро сцепление.
Синът на вдовицата Уелдън ни каза,
че Тали се прибрала невредима, само леко измръзнала. Така мислел.
Отдавна не сме виждали приятелката ти.
Фини я заведе в Онеота.
Значи ти е скучно и самотно?
Четвъртък, десети април.
Бисквити и сушена скумрия за закуска.
Дайър е застлал оборите
със събраните кленови листа и стара слама.
Струва ми се, че Тали никога няма да се появи.
Но си напомням,
че иглата и времето ще надвият и най-дългото утро.
Забелязвам, че когато пристигне,
сърцето ми е като листо, носено от вятъра над буйни води.
Здравей.
Внимавай.
Седни!
Събота, 12 април.
Последните два дни...
Влажно, облачно и хладно.
Задимено.
Може би гората някъде гори.
Носът ти е благосклонен.
Понеделник, 14 април.
Пролетта дотук е ужасна,
но детелините се показаха и всичко ще бъде наред.
Как е Фини?
Олицетворение на търпението.
Отново подхвърля идеята да се преместим на запад.
Смятате да се местите?
Може би.
Един мой чичо се премести в Охайо и го застигна трагичен край.
Това може да се очаква от Охайо.
Утре?
Добре.
Четвъртък, 17 април.
Цяла нощ валя проливен дъжд.
Алеята е наводнена, канавките преливат.
Сутринта валя съвсем леко.
Тали дойде по-късно от обичайното днес.
Не обясни защо.
ВТОРНИК, 22 АПРИЛ
Съжалявам, че детството ти е било безрадостно.
Не беше весело.
Но сама намерих щастието.
Мъжът ми казва: "Бог слага тежки камъни по пътя ни.
Трябва да стъпим върху тях".
Късметлиите получават камъни.
Майката на майка ми е родена през 1780 г. Тук, в окръг Скохари.
Често се дивя на куража и изобретателността на тези жени.
Представи си да вървиш през пустошта
с надеждата да положиш основите на дом.
Може би са имали надежди, каквито ние нямаме.
Кога ще дойдеш?
Във вторник.
Здравей. - Добър ден.
Добре ли прекара?
Да, много.
Довиждане.
По изражението й съдех,
че е опънала платната си във високия прилив,
а аз се дърпах непохватно назад.
Въпреки това
тя никога не показа безразличието на щастливците
към онези, които нямат техния късмет.
ПЕТЪК 25 АПРИЛ
Добър ден.
И ти ли си болна?
Съвсем не.
Надявах се да сравним настинките си.
Ще ти направя чай с мед.
Какво?
Всяка сутрин се будя и си мисля, че никога не искам да съм далеч от теб.
Под твое влияние, защото си майсторка на словото,
написах стихотворение.
Озаглавено е
"Поспри, нещастно и болно сърце".
Когато бях малка,
мислех, че ще развия интелекта си и ще направя нещо за света.
Но животът ме изненада. Беше далеч по-обикновен.
Говориш за мига, за който мечтая,
когато ще изживеем триумфа от невероятно постижение
или ще ни посрещнат у дома със сълзи на радост.
Знаеш ли какво се питам?
Възможно ли е нито една от нас да не е изживяла такъв миг?
Мисля, че го изживяхме.
Или бихме могли.
Така ли?
Какво мислиш?
Какво мислиш за нас?
Не знам как да се изразя. - Опитай.
Опитах. - Опитай пак. Какво си представяш?
Обожавам начина, по който чувствата ни не оставят нищо неоткрито,
нищо незадоволено.
Въобразих си прекалено много.
От опит знам,
че онези, които показват малко, невинаги чувстват малко.
Кучето ми драска по дървото.
Защо не направи това, което се опита да направиш?
Ще пипнеш настинката ми.
Миришеш на бисквити.
Трябва да се прибирам.
Удивление и радост.
Не си изпълнила задълженията си.
Да ти помогна ли? - Няма нужда.
Студена ли ще бъде вечерята?
Ще издоя кравите.
Петък, 30 май.
Слънчевата светлина през клоните
рисува контрастна картина от искри и сенки.
Изучаваме приятелството си,
сякаш е непълна карта на бягството ни.
В края на деня
мислите ми се връщат към нея и се питам яростно:
"Защо трябва да сме разделени?"
Усмивката помръкна. За някой друг ли беше?
Съжалявам, умът ми беше другаде.
Трябват ни платно, копчета и конец за обувки.
Притеснявам ли те, като стоя при теб?
Съвсем не.
Може би късно, но се научих да бъда съпричастен с другите.
Научих колко е важно състраданието
от напразния си копнеж по него.
Мисля, че бях съпричастна с теб.
Вероятно е така.
Усмивката й се завръща.
Добър ден.
Вярвам, че интимността подсилва добрата воля.
Ако е така,
всяка минута, която прекарваме заедно, ще ни прави по-добри работници.
Няма ли фермите да спечелят?
И съпрузите ни?
Ще свалим товара от плещите си.
Когато си тръгна, бях като лодка в морето -
неуправлявана от човешка ръка.
Почистват канала под улицата.
Няколко души имат треска.
Холт дойде да окачи бекона.
Още не се е възстановил, откакто го пребиха.
Прибрали го у дома в количка.
Мъжете, които го били, щели да го убият,
но после осъзнали, че го бъркат с някого.
Напоследък сякаш говориш само за крадци и разбойници.
Напротив.
Често се сдържам заради твоята чувствителност.
Не съм ти казвал за случаите
на мъже, отровили жените си,
защото ми се стори неподходяща тема на вечеря.
"Убили жените си"? Тези думи ли използва?
Точно тези.
Имате ли спорове?
Да, относно съпружеските ми задължения.
Казах му, че нямам желание да ги изпълнявам.
И той го прие?
Не ме е докоснал оттогава.
Написах стихотворение, за да ми олекне.
Може ли да прочета началото?
Прочети го цялото.
Не, ще прочета встъплението.
Обичам цветни градини, обичам пълзящи цветя.
Обичам да вървя под смокини, но от мравките се боя.
Не ме бива с римите.
Видя ли защо не прочетох цялото?
Съжалявам.
Винаги съм била опърничава и несръчна.
По-рано почувствах,
че когато се приближа до теб, ти се отдръпваш.
Когато съм неподвижна, се доближаваш, но не прекалено.
Като врабците, които живеят във фермата,
но не влизат в къщата.
Не се чувствам така. - Как се чувстваш?
Когато бях ученичка,
учителят ми даде ролята на Корделия, а едно голямо момче беше крал Лир.
В края кралят и дъщеря му са хвърлени в тъмница,
но той приема това с радост.
Казва: "Да вървим в затвора!
Там с теб ще пеем като птички в клетка!"
В затвора?
В положителен смисъл?
Може би трябва да прочетеш цялата пиеса.
Вероятно само в пиесите хората се радват на затвора.
Не мислиш, че има клетка, която може да ни е от полза?
Просто...
Знам само,
че никога не съм обичала клетките.
Дано да си прекарала добре в Шангри-ла или Тимбукту.
Където и да си била.
Бях заета, да.
Вероятно. Нямаше те пет часа.
Минах през работилницата, но не харесах нищо.
Отбих се да купя кафе,
но чувалът вече струва 60 цента, а аз имах 50.
Реших да купя нещо за теб,
но господин Арнолдс ми напомни, че още не съм се издължила.
Така не купих нищо.
Разкажи ми всичко. Не премълчавай подробностите.
Не те ли интересува как жена ти прекарва времето си?
Имам чувството, че нямам съпруга, а самовлюбена уличница,
която прекарва дните си в чужд дом,
вместо да работи.
Дайър беше в полето,
а къщата им ми е по път, така че...
Значи с Абигейл сте клюкарствали часове наред?
Наслаждаваме се на компанията си.
Имам очаквания, а ти имаш задължения.
Ден и нощ говорим за твоите очаквания.
Няма да остана с жена, която търси само раздори.
Значи не бива да оставаш с мен.
Не искай нещо, което няма да понесеш.
Неделя, осми юни.
Цял следобед един ястреб използва едничкия облак над нас
като слънчобран.
Така ще прогоня другите.
Къщата ни е изпълнена с гняв и разкаяние.
Бог да ни е на помощ.
Когато минаха три дни, без да имам вест от нея,
се прокраднах до дома й, за да я зърна.
Смятах, че ще бъда в пълна безопасност от този пост.
Настроих бинокъла, за да приближа лицето й до своето
и да го задържа, докато се извърне.
Образът й извика някакво чувство у мен.
Като вихрушка, която праща счупения клон високо
над водопада, преди да потъне.
Съпругата няма власт над тялото си.
Съпругът има.
"Не се лишавайте, за да не ви изкуши Сатаната
заради липсата на самоконтрол."
Ефесяни 5:33.
"Подчинявайте се на своите мъже..."
Понеделник, девети юни.
Милостиви Боже,
обърни потока на събитията.
Сряда, 11 юни.
Дайър е тих цял ден и аз с радост го оставям на самотата му.
Здравей.
Тали.
Не си идвала от дни.
Болна ли си?
Надявам се да не е сериозно.
Тя беше неразположена.
Добър ден.
Искаме да ви поканим на вечеря в събота.
Наш ред е да ви предложим вечеря.
Преди това елате на гости.
С удоволствие.
В шест?
Дадено.
Веднъж майка ми каза в яда си, когато бях малка,
че баща ми не иска нищо от нея, освен да работи в градината,
да жъне, да съхранява плодовете,
да гледа пилетата, да дои кравите, да поддържа къщата
и да помага в полето, когато трябва.
Присъствала в дневника му само когато си купи рокля.
Аз присъствам ли?
Записвам пролетните разходи.
Как се промениха нещата?
Омъжват момичетата толкова млади, че накъдето и да погледна,
виждам слаби девойчета, захвърлени в море от страдания,
преди да са пораснали на ръст.
Това е предназначението му!
Хайде.
Добро утро.
Добро утро, Джим.
Госпожо. Имам нова книга за вас.
Всъщност дойдох да видя синята рокля.
Добре.
Два долара и половина.
Ще я взема.
Рестото.
Благодаря.
Голямата дъщеря на Манинг се спънала в газена лампа и подпалила къщата.
Пожар!
Преди да излезе от къщата,
чула писъците на сестра си, заклещена на втория етаж.
Хайде!
Не!
Още минута!
Само още...
Измъкни я!
Измъкни я оттам!
Измъкни я!
Спаси я!
Не!
Трябва да похваля жена ти за гостоприемството и гозбите.
Помня времето...
Не, благодаря.
...когато семействата се хранеха, обличаха и топлеха
с продуктите, които добрата съпруга събираше от собствения си имот.
Чух, че край сечището
дъщерята на госпожа Манинг пострадала тежко в пожар.
Каси. - Почина.
Така е.
Баща ми казваше:
"Върховният разпоредител на събитията понякога попарва земните ни надежди".
Каква великолепна лампа.
Фини я купи, за да може да четем от всяко кътче на стаята.
Не израснах с много книги.
Но бащата трябва да даде на децата си възможност да се учат.
Децата са болно място в тази къща.
Във вашата също.
Простете на съпруга ми.
Каквито и нещастия да потропат на вратата ми,
се опитвам да се усъвършенствам, доколкото мога.
Аз...
Проучвам възможностите
и влагам повече жар в начинанията си.
Това е похвално.
Ще ви дам пример.
Когато станах фермер,
бях отчаян от неспособността си да накарам кучетата да спрат да лаят.
Един януари
вързах куче за обора и го държах в най-голямата буря,
докато умря от студ.
Самият аз щях да загина, ръцете ми замръзнаха
въпреки дебелите ръкавици.
Това е осъдително.
Отвън видях старо рало.
Ако те интересуват машините,
имам шарнирна брана, която ми създава грижи.
Шиповете се закачат в корените и се чупят.
Нашата брана е с дискове.
По-добре ли работи?
Така ми се струва.
Донеси десерт.
Преядохме.
Мъжът ми държи на печивата, сушените плодове и сметаната.
Добре.
Какво става? В опасност ли си?
Какво му е на врата ти? - Паднах от оградата.
Не съм чула.
Много неща не знаеш.
На масата Тали внимателно избягваше погледа ми.
Настроението на мъжа й се помрачи още повече.
Сам сервира печивата и сметаната,
но остави чинията й празна.
Събота, 21 юни.
Сърцето ми е водовъртеж.
В главата ми е хаос.
Цяла седмица не съм виждала Тали.
Нито дума.
Тревогата ме кара да захвърля работата си
и да крача из къщата като затворник.
Трябва да я видя.
Тали!
Какво е станало?
Заминали са.
Без да се сбогуват?
Да извикаме шерифа.
Какво ще съобщим? Че съседите са се преместили?
Фермата е на Зибрън. Бяха под аренда.
Аз ще отида.
Защо?
Има кръв.
Ти никога ли не си се порязвала?
Значи няма да направим нищо?
Ще обиколя съседите.
Ако не останем доволни, ще се обърнем към шерифа.
Благодаря ти.
Понеделник, 23 юни.
Дайър каза, че госпожа Нотъуей видяла фургона им на пътя
привечер да се отправя на северозапад.
Госпожо Нотъуей?
Каза, че видяла силуета на Тали до този на мъжа й, но не беше сигурна.
Сторило й се, че работник кара другия фургон.
Неделя, 29 юни.
Забелязах шерифа на път за църквата.
Съседите. Тали... Споделих тревогите си, но без резултат.
Дайър каза, че никой няма да разследва,
ако няма доказателства за престъпление.
Да се успокоя?
Отказах да се успокоя, затова той ме върза и ми даде лауданум.
Понеделник, 30 юни.
Замаяна съм от лауданума.
Будя се разплакана. Лягам си разплакана.
Върша работата си през сълзи.
Неделя, шести юли.
Аз съм библиотека без книги,
море от страх, тревога и копнеж.
Дайър твърди, че трябва да сме благодарни за много неща.
Чувам как яростно отекват ударите на часовника,
докато той ридае над въображаемата си горест и факта, че е забравен.
Сряда, девети юли.
Въпреки часовете без лауданум бях толкова обезумяла от скръб,
че Дайър излезе от къщата, разстроен и уплашен от състоянието ми.
Вторник, 22 юни.
Уелдън?
Добър ден. - Арендаторите на Зибрън заминаха.
Оставиха ли адрес?
Не. Имате писмо.
От нея?
Да.
Откъде е?
Окръг Онондага. Знаеш ли го?
На север от Сиракюз.
Ще го прочетеш ли?
Само на себе си.
Абигейл, Абигейл, Абигейл.
Съжалявам, че трябваше да ти пратя това писмо.
Съжалявам за всичко, което не мога да напиша.
Дори най-хубавото писмо е само късче от някого.
Прости ми, че не се сбогувах.
Прости ми, че заменихме едно нещастие с друго.
Къщите ни, построени дълбоко в гората,
винаги са изглеждали ужасни и неестествени в самотата си.
Ако наблизо имаше срутена църква, пълна с прилепи,
гледката щеше да е идеална.
Покривът е пробит и в сухо време не задържа вода,
но когато вали, трябва да слагам на пода съдове за мляко.
Зад прозореца на кухнята
вече растат анемонии, диви теменуги
и други красиви цветя.
От глупост се въздържам да ги кръстя на теб.
Мисля, че през последните седмици изпитах по-малко радост
от която и да било жена, живяла някога.
В кратките периоди, когато не работя,
Фини чете на глас инструкции за съпругите от Стария завет.
Що се отнася до Библията,
има пасажи, които той знае наизуст,
но не са докоснали сърцето му.
Не знам в какво състояние е, но виждам,
че намира моята компания за все по-непоносима.
Ако е така, съжалявам.
Добър ден.
Хей.
Имам нещо за теб.
Заповядай.
Благодаря. - Приятен ден.
За мен ли е? - От окръг Скохари.
Твоята Абигейл. - Дай ми го.
Дай ми го! Фини!
Фини! - "Какво ще стане
с хилядите жени,
пръснати в пустошта, принудени да плащат данък за силата си?
Сякаш в мига, в който надеждите ни грееха най-ярко,
в далечината се появи тъмна сянка.
Въпреки това мечтая за най-щастливото завръщане,
когато две семейства, които са били на нож,
по чудо ще се слеят в името на любовта.
Заспивам с мисъл за лицето ти.
На теб посвещавам сънищата си, преди да се унеса,
но сънят не идва.
Всичко в мен се бори за въздух.
И щом сега е така, какво ли ще е после?
Пращам ти цялата си любов и подкрепа.
Пращам ти надеждите си. Абигейл."
Знай, че само силата
нямаше да ме доведе на такова място.
Казаха ми, че трябва да действам в интерес на щастието
и репутацията на човек, когото обичах.
Ако правилно съм сметнала, делят ни само 137 километра.
Но хората като нас не си позволяват дълги гостувания.
Дайър първо ми забрани да тръгна, а после отказа да ме придружи.
Настигна каруцата на границата на имота и се качи при мен.
Бяхме олицетворение на терзанията, седнали един до друг.
Нощта беше красива и топла. Усещах приближаващия дъжд. Порой.
Трудно ми е да пиша колко съм ти благодарна,
но трябва да започна отнякъде.
Абигейл,
искам да ти кажа, че да бъда с теб,
сякаш ме направи част от най-голямата,
най-свободната общност, която мога да си представя.
Чувствам те по-близка от сестра,
защото всички тези неописуеми чувства
са мой избор.
Знаеш ли кой спомен ми е най-свиден?
Онази усмивка, с която ме погледна,
когато осъзна, че си обичана.
Няма как да разбера какво предстои.
Но знам, че доверието, грижата и куража, които споделихме,
ще светят над нас
и ще ни закрилят.
Ти си моят град от радост.
По каква работа сте тук? - Идвам при Тали. Къде е?
Чух ви по пътя. Вдигате такъв шум, че ви взех за калайджии.
Пътувахме три дни. Няма да си тръгна, без да я видя.
Не ме е грижа без какво няма да си тръгнеш.
Внимавай с езика. - Къде е?
Лекувам я с чай и борови корени. Има подобрение.
Но болестта подлага на изпитание готовността ни да се поклоним на Бога.
Предполагам, че е дифтерия.
Не!
Има отчуждение в брачното...
Кое време е?
Не ме е грижа.
Трябва да вървя. - Ще оставиш белег.
Хайде.
Да вървим.
Неделя, 31 август.
Времето е горещо и слънчево.
Почистих бараката, която беше пълна с ръждиви боклуци,
измих прозорците, събрах ябълки за зимата.
Четиринайсет долара от продажбата на мляко и масло.
Порязах си ръката с ножа.
Утешавам се с мисълта, че един ден,
когато Дайър трябва да отиде в Сиракюз за провизии,
ще тръгна с него, ще взема пушката,
ще отида в Скениатлес и ще убия Фини на място.
Дайър се труди върху хамбара.
Всеки ден репетираме раздялата си.
Понякога по тъмно
се разхождаме по хълмовете над нивите, откъдето се вижда всичко.
Дайър се опитва да си представи какви бяхме,
а аз си представям Тали в топлия и уютен дом,
който съществуваше само в мечтите ни.
Представям си Тали и Нели някъде заедно.
Нели прекарва четката си през косите на Тали.
Представям си как прогонвам чувствата,
които тя разпали и възпита у мен.
Представям си как се отдавам на Дайър, доколкото мога.
Представям си как пиша в този дневник,
сякаш това е животът ми.
Сякаш животът ми не е другаде.
Винаги съм се боял, че ще донеса нещастие на любимите си хора.
Нищо ли няма да кажеш?
Не знам откъде да започна.
Не мога да си представя какво повече можем да направим един за друг
при нашите ограничения.
Не можеш ли?
Не мога.
Не можеш ли?
Е, тогава
е добре да помним,
че въображението може да се култивира.
СВЕТЪТ, КОЙТО ИДВА
Превод на субтитрите: Антония Халачева