Úterý 1. ledna 1856.
Hezky, ale velká zima.
Dnes ráno jsme měli v ložnici poprvé za celou zimu led.
Po umytí brambor na nich hned mrzla voda.
S malou pýchou a ještě menší nadějí začínáme nový rok.
Na verandě po svítání
slyším švitoření vrabců v živých plotech,
které jsou teď zasypané sněhem.
Dyer zastává názor, že s pevným zdravím a rozvahou
má farmář ochotný pracovat vždycky skvělou šanci.
Cítí, že se nikdy úplně nezbaví svých břemen.
A důvodem je jistě to, že má hlavu v tak špatném stavu,
že to ovlivňuje celý jeho organismus.
Dnes ráno mi říkal, že radost je jako přítel, kterého nikdy nevidí.
-Dojilas pozdě. -Netrpěla.
A ty?
Co jsme si pořídili tuhle farmu,
můj manžel si vede účetní knihu, aby viděl rok v celku.
Tak ví, jak se každý rok vyplatí která plodina a pole.
A Dyer mě požádal, abych si v deníku vedla
seznam věcí, které by se mohly jinak přehlédnout.
Od zapůjčeného nářadí po nezaplacené účty.
Tak ho vedu.
Ale na těchto mdlých a holých stránkách není nic
o nejvášnivějších okolnostech našich uplynulých období.
Nic o našich emocích nebo obavách,
našich největších radostech nebo nejsžíravějších strastech.
S naším dítětem
to bylo, jako bych se vzpamatovala.
Ale moc málo jsem jí říkala, že je náš poklad.
Chceš to zkusit?
Takhle, tati?
To je ono.
Často se zdála od nás odloučená,
jako by se snažila zapadnout, kam může.
"Viděli jeho bratry a sestru. A to byla rodina toho myšáka."
Hodně vás ovlivňuje
němé a ustrnulé trápení a nemoc tak malého dítěte.
Objala mě a nic jiného neřekla.
Ale bylo to, jako bychom mluvily.
Stala jsem se svým vlastním zármutkem.
Sobota 3. února
"Vítej, příjemný dni odpočinku," stojí ve chvalozpěvu.
A neděle přináší největší radost svými pár hodinami tichého uvolnění.
Pokud jde o mě,
já už nechodím.
Po tom neštěstí, kdy jsme ztratili Nellie,
si užívám klidu, který nepramení z představy lepšího budoucího světa.
Chci si koupit atlas.
Jacobe, chceš svézt?
-Neobtěžovalo by tě to? -Ne, bratře.
Nahoru.
Kdo je to?
Jmenuje se Finney.
Jeho žena je Tallie.
Potkal jsem je v prodejně krmiv. Zdají se uzavření.
Pronajali si Zebrunovu farmu.
Pondělí 4. února.
Proč je inkoust jako oheň?
Protože je to dobrý sluha, ale špatný pán.
Říkalas něco?
Chci si koupit atlas.
Myslím, že se dají koupit i zbytečnější věci.
Našetřila jsem 90 centů. Nevím, za co lepšího bych je utratila.
Kup manželovi dárek.
Jaký lepší dárek bych mu mohla dát než ženu, která už není hlupačka?
Moje sebevzdělávání mě asi jako jediné
zachrání před tím, abych propadla smutku.
Jen klid, holka, klid.
Dobré odpoledne.
Na verandě používám koště. Ten sníh je strašně suchý.
Jsem Tallie.
Abigail.
-Snad neobtěžuju. -Ne.
Potřebovala jsem zmizet.
Z naší farmy jsou teď jatka. Můj manžel poráží prasata.
Můžu vás pozvat dál?
To bych ráda.
Nebo se můžeme třást na verandě.
Vím, že je to hloupé, když přijde nevychovaná sousedka
a zkazí nedělní odpoledne.
Ne, jste tu vítána. Ale ten pocit znám.
Když přijde vdova Weldonová, někdy si připadám,
že jsem ponořená až po oči do nádrže všednosti.
Vdova Weldonová. Jednou měla exekuci...
Viděla, že jsem si všimla jejích vlasů,
a přiznala, že jako holka se o ně hodně starala.
Říkala, že tehdy je měla delší
a vzadu nosila spletený drdol.
V zimním slunci procházejícím oknem
měla její kůže nádech růžové a fialové barvy,
což mě tak rozhodilo, že jsem musela odvrátit zrak.
Jako vždycky,
když šlo o to mluvit a pokusit se získat si něčí náklonnost,
okolnosti mě odsoudily ke snaze a úzkosti.
Od mládí jsem byla jako rostlina s kořínky po celém květináči
stočenými do sebe.
Snad vás od něčeho nezdržuju.
Ne.
Jsem ráda, že jste přišla.
Finney viděl vašeho muže u bednáře.
Mluvil o nové metodě vrhání selat.
S jistou drsností?
Můj manžel mluví o všem s jistou drsností.
Jednou jsem mu to řekla
a on si na oplátku všiml,
že je dost štěstí ze mě dostat vlídné slovo.
Já mu řekla, že kdyby si vzal sám sebe,
brzy by zjistil, jaké je to štěstí.
Moje matka vždycky říkala, že tohle dilema vyřeší mít děti.
Moje matka tvrdila to samé.
A přesto
jsme tady
obě bezdětné.
Mojí dceři Nellie by dnes bylo pět.
Bože.
Jak odešla?
Záškrt. Loni v září.
Bože, to je mi moc líto.
Dobrý den.
Dobré odpoledne.
Jsem Dyer.
Tallie.
Je pozdě. Měla bych už jít.
-Kvůli mně neodcházejte. -To ne.
-Máte hezký přehoz. -Děkuju.
Na pochvalu oblečení nejsem zvyklá.
Jsem moc ráda, že jste přišla. Poznat vás mi udělalo radost.
Vážně?
Je milé a zřídkavé udělat někomu radost.
Čtvrtek 14. února.
Dyer má už třetí den horečku.
Vypij to.
Chystám se být nemocný častěji.
Moje žena se na mě usmívá.
Slib mi, že nezemřeš.
To by byl opak mého úmyslu.
Uzdravila jsem ho roztokem melasy, teplé vody a sádla.
Taky kapkou terpentýnu pod nos.
Celý den jsem přemýšlela o mém rozhovoru s Tallie.
Porovnávaly jsme své dětské postele,
kdy se v té mojí pořád lámala a řídla sláma
a ta její byla, jak tvrdila, tvrdá jako faraonovo srdce.
Já bych se měl starat o tebe.
To máš pravdu.
Chová se mile, klidně a laskavě.
Přesto její duch ožil
s vyhlídkou dalšího rozhovoru se mnou.
Zjišťuju, že v její přítomnosti ztrácí svou výmluvnost vše, co jí chci říct.
Jak jsi poznala Dyera?
Byl to sousedův nejstarší syn. Vypomáhal na farmě mého otce.
A hned se do tebe zabouchl?
Zabouchl, že? Hned se do tebe zabouchl.
Obdivoval můj, jak říkal, praktický zdravý rozum.
Tobě se nelíbí slova jako "zabouchl", co?
Myslím, že mám stejný slovník jako ty.
Myslím, že nemáš.
Když mluvíš, protože se stydíš.
Ale vsadím se, že psané slovo máš lepší.
Děkuju.
Zdravý rozum bylo všechno, do čeho se tvůj muž zabouchl?
A do mých praktických návyků.
To je všechno?
Do mých šikovných způsobů.
Dyer má rád mechanické věci.
Určitě by byl šťastnější,
kdyby se mohl věnovat svému přírodovědnému zaměření.
Okolnosti ho přinutily farmařit.
A přes to všechno ho jeho srdce hnalo k tobě?
Tak na to by ses musela zeptat jeho.
A kdybych se zeptala tebe?
Řekla bych, že jako nápadník
nebyl šlechetný, ale byl slušný.
A že byl láskyplný, pokud ne stálý.
Nebyla jsem si jistá, zda je ten pravý.
Ale mojí rodině připadalo, že výhledově se to zlepší.
Koneckonců je to dlouhá cesta bez zatáček.
Oba máte být hodně za co vděční.
To máme.
Stále je ještě moc brzy.
Promiň.
Úterý 19. února.
Z mojí nechuti se stala jeho smůla.
Jeho noční potěšení, která nikdy nebyla početná,
se ještě víc zredukovala.
A já jsem se zatím odmítala zabývat jeho vytrvalostí
ohledně tématu dalšího dítěte.
Dobrý večer.
Tohle je můj manžel Finney. Dyera už znáš?
Už jsme se potkali.
-Tohle je Abigail, o které jsem mluvila. -Dobrý večer.
Moje žena o tobě mluví, jako bys byla všude po domě.
-Všechno jí připomínáš. -Můžu jen mrzutě
sedět se zkříženýma nohama, když je pryč.
-Pojďte dál. -Děkujeme.
Byl takový liják, že nám to rozbilo mlýn.
Stýskalo se ti po mně?
Jo.
Vypadáš jinak.
Ne.
Finney se zdá příjemný.
Jo, když se mu chce.
Asi bych měl pronést přípitek.
Ale když jde o společenské chování,
jde mi to tak hladce, jako když se jde z kamenitého kopce.
Manžel chce říct, že je rád, že jsme se konečně sešli
a že zase vidí Dyera.
Díky.
Na své ženě si cením,
že mě naučila stýkat se se sousedy.
Finney, máš hezkou vázanku.
Děkuju. Ale s mým krkem
mi hlava ční jako slepici z vozu na drůbež.
-Koláč byl výborný. -Chutnal ti?
To jsem ráda.
Bála jsem se, že nebudu mít dost vajec, měli jsme nehodu.
Můj pomocník sebral bedýnku vajec, ale dva tucty rozbil.
Řekl jsem, že s vejci má smůlu
a ať se k nim už nepřibližuje.
"S vejci má smůlu." To se mi líbí.
Řekl jsem mu, že má tak děravou košili, že z ní může mít náhrdelník.
Taky bychom si rádi dovolili pomocníka.
Zažili jsme s nimi spoustu nedbalosti.
Pomocník pana Holta prý i přes tu zimu
plavil koně přes kanál.
Vážně?
Jo.
Zima je dost tuhá.
Syn paní Weldonové někdy roznáší poštu na lyžích.
Dopisy se můžou ztratit jako nic.
Psal jsi Tallie dopisy, když sis ji namlouval?
Jo.
A Tallie si je schovala?
To ví jistě jen Tallie.
Pondělí 25. února.
Pouto Finneyho a Tallie mi nejde do hlavy.
Občas, když se střetnou pohledem,
se zdají zapřáhnutí proti sobě.
Zatímco jindy to vypadá na vzájemnou úctu.
Mezi námi se děje něco, co nedokážu rozluštit.
Podrž to tady.
Dobrý.
Děkuju.
Ahoj, Dyere.
Ahoj.
Odjíždíš?
Jo, do města.
Přeju hezký den.
Bude ráda, že tě vidí.
Všechno nejlepší.
-Nesu ti pár věcí. -Cože?
Ručně pletené?
-Snad se ti líbí. -Jo.
Atlas
Spojených států amerických.
A jablečný protlak s vejcem navrchu.
-Mrznou mi nohy. -Mám ti je zahřát?
Jak se má Finney?
Je to Finney.
To lechtá.
Můj manžel si do deníku zaznamenává vetřelce.
A když jsem se ho ráno zeptala, co s nimi udělá,
odpověděl tak nepříjemně, že jsem se rozhodla tě navštívit.
Abych dnes zažila i něco jiného než jen jeho ošklivost.
Dyer si myslí, že má spoustu úctyhodných vlastností.
Jo, a taky si vede knihu,
koho navštěvuju a jak dlouho se zdržím.
Proč?
Nemám zdání. Když začal být takový,
přestala jsem přemýšlet o všech podivnostech
jeho... zvláštního světa.
Myslím, že je se mnou obzvlášť nešťastný, protože...
Ještě mu mám dát dítě.
Jaký je to pocit?
Zpočátku nijaký.
Ale když se pak začala vrtět,
je to, jako když motýli mávají křídly.
Později jako zajíc, když v noci kopala nohama.
Děsí mě to.
Ta myšlenka nic z toho nemít.
A porod.
Tak se cítí většina z nás.
Ale
až přijde ten čas, pomůžu ti tím projít.
Dyer určitě chce další dítě.
To chápu.
Dárky k narozeninám.
Krabička rozinek,
ten jehelníček, který jsi chtěla, a plechovka sardinek.
Ty mě rozmazluješ.
Máš dárky od tvé nové přítelkyně.
Odešla před pár hodinami.
Zrovna jsem ji viděl odcházet.
Začala silná bouře se slabým úpěním na severovýchodě.
Bylo to jako zvuk lokomotivy.
Stůj, kobylo, stůj!
Stůj!
Zůstaň!
Pojď blíž, holka.
Tady je tepleji.
Omlouvám se. Už půjdu.
Měla bys to přečkat.
Pojď, kobylo.
Dyere!
Jak dlouho to potrvá, než se mi ozve Tallie?
Jak dlouho můžu čekat?
Na jak dlouho máme krmivo?
Každá kráva sežere denně 12 kilo píce.
To bys měla vědět.
Po třech dnech začnou hubnout.
V novinách prý psali, že do té doby bouře ustane.
Ale to se zřejmě jedná o expertní předpověď z husí kosti.
Během přírodní krize jsme odkázáni na milost druhého.
Jo.
Moje matka říkávala: "Padli jsme z jednoho pokoření na druhé."
Když mi bylo sedm, zemětřesení nám zbouralo dům a chlév.
Říkal jsem ti to?
Nikdy.
-Zemětřesení? -Jo.
Něco mě probudilo před svítáním, už nevím co.
Můj otec volal.
Ale já jsem se nemohl odtrhnout od okna.
Viděl jsem poletovat ptáky, kteří se báli přistát.
Řeka byla zvířená a já jsem se nemohl hnout.
A pak jsem
nakonec seskočil ze zhrouceného schodiště
jako moji bratři přede mnou.
A choulili jsme se potmě na verandě.
Později moje matka říkala, že ten strach nikdy úplně nezmizel.
Říkala: "Co bylo bezpečné, když tohle udělala pevná zem?"
Moje matka.
Tallie! Jsi zmrzlá.
Tallie, neusínej. Neusínej.
Otevři oči. Otevři oči.
Měj oči otevřené.
Podívej se na mě.
Bez tebe bych zemřel.
Pak jsi v bezpečí,
protože jsem tady.
Pondělí 17. března.
Polovina slepic je pryč.
Vyndala jsem led a sníh z jejich mrtvých otevřených zobáků,
abych je zkusila oživit.
Cvočky,
aby to tak neklouzalo.
Syn vdovy Weldonové při svých pochůzkách říkal,
že Tallie dorazila domů v pořádku, měla prý jen malou omrzlinu.
Dlouho tu nebyla tvoje přítelkyně.
Finney ji vzal do Oneonty.
Takže všechno je fádní a osamělé?
Čtvrtek 10. dubna.
K snídani sušenky a sušená makrela.
Dyer zvětšil vystlání v ohradě pro dobytek
hromadami javorového listí a staré slámy.
Vždycky se zdá, že Tallie se nikdy neobjeví.
Ale já si připomínám,
že čas a jehla se prodírají tím nejdelším ránem.
A zaznamenala jsem, že když přijde,
moje srdce je jako list unášený divokou vodou přes kámen.
Ahoj.
Opatrně.
Zůstaň. Sedni, sedni.
Sobota 12. dubna.
Poslední dva dny jsem...
Hodně sychravo, oblačno a chladno.
Je cítit kouř.
Možná někde hoří les.
Ty máš teda nos.
Pondělí 14. dubna.
Zatím hodně špatné jaro,
ale jetel vyrašil a vypadá dobře.
Jak se má Finney?
Ztělesnění trpělivosti.
Zase přetřásá tu myšlenku přesunout se na západ.
Chcete se přestěhovat na západ?
Možná.
Můj strýc se přestěhoval do Ohia a zažil zoufalý konec.
Což se dá od Ohia čekat.
Zítra?
Dobře.
Čtvrtek 17. dubna.
Liják téměř celou noc.
Cesta je zaplavená a příkopy jsou plné po okraj.
Dnes ráno jen drobný déšť.
Tallie dnes přišla později než obvykle.
Nijak to nevysvětlila.
Úterý 22. dubna
Mrzí mě, žes neměla moc radostné dětství.
Radostné nebylo.
Ale dělala jsem si své radosti.
Manžel říká: "Bůh ti staví do cesty těžké kameny.
Je na nás je překročit."
Kameny čekají ty šťastné.
Babička z matčiny strany se narodila v roce 1780 tady v Schoharie County.
Často žasnu nad odvahou a vynalézavostí těch žen.
Představ si vydat se do divočiny
s přáním vybudovat základy domova.
Možná měly jistý bezbřehý optimismus, který my nemáme.
Kdy můžeš přijít?
V úterý.
-Ahoj, Tallie. -Dobrý den.
Máš hezké odpoledne?
Jo, bylo moc hezké.
-Sbohem. -Sbohem.
Z jejího výrazu jsem cítila,
jako by se plavila s napnutými plachtami po přílivu,
zatímco já se pohupuju pozpátku.
A přesto
jsem v jejím vzezření nikdy neviděla lhostejnost těch šťastných
vůči méně šťastným.
Pátek 25. dubna
-Dobrý den. -Dobrý den.
Ty jsi taky nemocná?
Vůbec ne.
Chtěla jsem si porovnat nachlazení.
Udělám ti čaj s medem.
Co je?
Každé ráno se probudím s tím, že nechci být daleko od tebe.
A s tvým vlivem, jelikož to umíš se slovy,
jsem složila báseň.
Jmenuje se
"Nemocné a utrápené srdce, buď v klidu".
Když jsem byla malá,
myslela jsem, že si rozvinu intelekt a udělám něco pro svět.
Ale život mě překvapil tím, že je mnohem obyčejnější.
Mluvíš o té chvíli, o které jsem snila,
když se neseme na vlně vítězství, když uděláme něco báječného,
nebo nás přijmou doma se slzami a výkřiky radosti.
Víš, co si říkám?
Je možné, že tahle chvíle nás zatím ani jednu nepotkala?
Myslím, že potkala.
Nebo že mohla.
Myslíš?
Tak co myslíš?
Co si myslíš o nás?
-Nevím, jak to vyjádřit slovy. -Zkus to.
-Zkoušela jsem to. -Tak znovu. Co si představuješ?
Představuju si, že miluju, jak nám naše všeobjímající pocity nenechávají nic,
co bychom chtěly nebo hledaly.
Moc si domýšlím.
Mám zkušenost,
že ne vždy ti, kteří to projevují nejméně, to cítí... nejméně.
To jen pes škrábe o podlahu.
Proč jsi neudělala, o co ses pokusila?
Chytíš ode mě nachlazení.
Voníš jako sušenka.
Musím domů.
Úžas a radost.
Nesplnilas žádné svoje povinnosti.
-Potřebuješ pomoc? -Ne, asi ne.
Dnes je k večeři obložený talíř?
Jdu podojit krávy.
Pátek 30. května.
Sluneční paprsky procházející větvemi
vytvářejí úžasnou změť světla a stínu.
Udržujeme přátelství mezi námi a studujeme ho,
jako by to byla neúplná mapa našeho útěku.
Když den končí,
moje mysl se obrací k ní a se zvláštním zápalem si říkám:
"Proč musíme žít odděleně?"
Přešel tě úsměv. Byl pro někoho jiného?
Promiň, byla jsem zamyšlená.
Potřebujeme kaliko, knoflíky a dratev.
Obtěžuju tě, když tu s tebou sedím?
Vůbec ne.
Možná mi to trvalo, ale naučil jsem se brát zřetel na ostatní.
Naučil jsem se potřebě lidského soucitu
z nenaplněné touhy po něm.
Myslím, že soucit ode mě máš.
To asi ano.
Vrací se jí úsměv.
Dobrý den.
Myslím, že intimita zvyšuje dobrou vůli.
A pokud to tak je,
pak každá minuta strávená spolu z nás udělá veselejší dělnice.
Nebudou z toho naše farmy těžit?
Nebo naši muži?
Naše břemena nebudou tak těžká.
Když odešla, byla jsem jako člun na moři
bez zručnosti a kormidla ho řídit.
Čistí odtok pod ulicí podél rozcestí.
A několik lidí lehlo s horečkou.
Holt přišel pověsit slaninu.
Ještě se nezotavil z toho, jak ho zmlátili dva cizí muži.
Domů ho museli dopravit na jeho káře.
Prý ho ti muži chtěli zabít,
ale pak jim došlo, že si ho spletli.
Poslední dobou mluvíš jen o lupičích a zlodějích.
Naopak.
Často se podřizuju tvým citlivostem.
Ani ti neříkám o všech zprávách v kraji
o mužích, kteří otrávili a zabili své ženy,
protože mi to nepřijde jako vhodné téma k večeři.
"Zabili své ženy." Použil tahle slova?
Tahle slova.
Máte nějaké neshody?
Jo, o mých povinnostech manželky.
Řekla jsem mu, že jsem proti tomu.
A on to přijal?
Od té doby se mě nedotkl, takže...
Ale zlepšila jsem si náladu složením básně.
Můžu ti přečíst první sloku?
Klidně celou báseň.
Ne, začnu první slokou.
Miluju kvetoucí zahrady Miluju plazivé rostliny
Miluju procházet se na vzduchu Ale bojím se hemžících se mravenců
Ten rým nějak neslyším.
Už víš, proč jsem nepřečetla celou?
Promiň.
Vždycky jsem byla protivná a netaktní.
Předtím jsem cítila,
že když se k tobě přiblížím, tak couvneš,
a když zůstanu, vrátíš se, ale držíš si odstup
jako vrabci, kteří se drží na dvoře,
ale do domu nevletí.
-Tak to necítím. -A jak tedy?
Ve škole mě
učitelka nechala číst Kordélii a jeden starší kluk byl král Lear.
Ke konci hry jsou král a jeho dcera uvězněni,
ale on se na to dívá pozitivně.
"Pojď raději do vězení," říká.
"My dva jak ptáci v kleci budeme zpívat."
Ve vězení?
Pozitivně?
No, člověk si možná musí tu hru přečíst celou.
No, pozitivně jsou lidi uvězněni možná jen ve hrách.
Myslíš, že pro nás žádná klec neexistuje?
Já jen...
Já jen vím,
že klece nemám ráda.
Snad jsi měla hezké odpoledne v Šangri-La nebo Timbuktu,
nebo kdes byla.
Měla jsem napilno, jo.
To věřím. Bylas pryč pět hodin.
Byla jsem v textilu. Nic se mi nelíbilo.
Stavila jsem se u dráteníka pro kávu,
ale už chce 60 centů. Měla jsem jen 50.
A chtěla jsem ti něco koupit,
ale pan Arnolds mi připomněl, že ještě dlužím za minule.
Tak jsem musela zavřít peněženku.
Řekni mi o celém svém dni. Nic nevynechej.
Tebe nezajímá, jak tvoje žena tráví čas?
Nepřijde mi, že mám ženu. Spíš sobeckou couru, která...
Která se radši toulá v domě jiného muže,
než by něco dělala.
Dyer byl na poli
a jejich dům je cestou domů, takže...
Takže ses hodiny hihňala a klábosila jen s Abigail?
Užívaly jsme si vzájemnou společnost.
Já mám jistá očekávání a ty máš jisté povinnosti.
O tvých očekáváních jsme mluvili celou noc a den.
Nezůstanu se ženou, pokud to neustále vyvolává spory.
Pak bys se mnou neměl být, ne?
Nežádej o víc, než zvládneš.
Neděle 8. června.
Celé odpoledne využívá jestřáb jediný mrak nad námi
jako svůj slunečník.
Abych odehnal ostatní.
Naše domácnost se teď zdá rozhněvaná a kajícná zároveň.
Bůh nám pomáhej.
Když uplynuly tři dny a ona se vůbec neozvala,
přikradla jsem se k jejímu domu, abych se na ni podívala
z místa, které mi přišlo jako dokonale bezpečná vyhlídka.
Otáčením dalekohledu jsem si ji mohla přitáhnout blíž
a držet ji tak, než se odvrátila.
Její obraz ve mně vzbudil pocit
jako divokost, která vyšle plovoucí větev
nad strmou stěnou vodopádu, než se zřítí.
Protože manželka nemá pravomoc nad vlastním tělem,
ale manžel ano.
Nepřipravuj jednoho o druhé, aby tě Satan nepokoušel,
protože postrádáš sebeovládání.
Efezským 5:33.
Poddávejte se svým mužům jako Pánu...
Pondělí 9. června.
Milosrdný Otče,
změň tok událostí.
Středa 11. června.
Dyer celý den mlčí a já jsem byla ráda ve své samotě.
Ahoj!
Tallie.
Několik dní jsme tě neviděli.
Bylas nemocná?
Snad nic vážného.
Nebyla ve své kůži.
-Dobré odpoledne. -Dobré odpoledne.
Chceme vás v sobotu zase pozvat na večeři.
Ale je řada na nás. Měli bychom hostit vás.
Do té doby buďte našimi hosty.
Moc rádi.
V šest?
Tak v šest.
Když jsem byla malá, matka mi jednou ve vzteku řekla,
že můj otec po ní nechtěl nic jiného než pracovat na zahradě,
sklízet úrodu, zavářet ovoce,
obstarávat drůbež, dojit krávy, starat se o domácnost
a případně pomáhat na poli.
Říkal, že se objevila v jeho účetní knize, jen když si koupila šaty.
Jsem tam někde?
Zapisuju jarní výdaje.
A jak se věci změnily?
Dcery se vdávají tak mladé, že ať se podíváte kamkoliv,
štíhlá a zdráhající se dívka je nucená proplouvat mořem trápení,
než vůbec stačí zcela vyrůst.
Od toho to je!
No tak. Jdeme.
Dobré ráno.
Dobré ráno, Jime.
Dobré ráno, paní. Mám pro vás novou knihu.
Vlastně bych chtěla vidět ty modré šaty.
Dobře, paní.
Jsou za dva a půl.
Vezmu si je.
Moje drobné?
Děkuju.
Nejstarší dcera Manningových převrhla petrolejovou lampu a podpálila dům.
Hoří!
Než ji plameny vyhnaly z domu,
slyšela volání své sestry, která byla uvězněna v podkroví.
Rychle!
Ne!
Ještě minutu.
Ještě jednu...
Dostaňte ji ven!
Dostaňte ji odtamtud!
Dostaňte ji ven!
Ne!
Tvá žena si zaslouží pochvalu za pohostinnost a kuchyň.
Vzpomínám si...
Ne, děkuju.
...když byla každá rodina živená, šacená, obouvaná, chráněná
a zahřívaná produkty, které dobrá žena nasbírala doma za plotem.
Dřevorubci říkali,
že nejstarší dceru paní Manningové ošklivě popálil požár domu.
-Cassie. -Zemřela.
Ano, zemřela.
Jak říkával můj otec:
"Nejvyšší strůjce veškerého dění někdy zklame naše pozemská přání."
Moc krásná závěsná lampa.
Finney ji koupil, aby se v celé místnosti dalo dobře číst.
Ke čtení mě moc nevedli.
Ale věřím, že otec by měl dát svým dětem všechny možnosti se zlepšit.
Děti jsou v této domácnosti citlivé téma.
A ve vaší asi taky.
Odpusťte mému manželovi.
Ale... ať můj práh potkají jakékoliv rány osudu,
zlepšuju svůj způsob života svou vlastní pílí.
Já...
Pozorně zkoumám své možnosti
a všemu se věnuju s větší vehemencí.
Za to si zasloužíš uznání.
Dám vám příklad.
Když jsem začal farmařit,
byl jsem tak otrávený svou neschopností odnaučit štěkat své psy,
že jednou v lednu během bouře
jsem držel psa za rohem chléva ve vichřici,
až umrznul.
Sám jsem málem umrznul, tedy měl jsem zmrzlé ruce,
i když jsem měl silné pracovní rukavice.
To je hanebné.
Viděl jsem venku, že používáš starý radlicový pluh?
Když už tě tak zajímá moje technika,
zlobí mě kloubové brány.
Hřeby zachytávají kameny a kořeny a ulamují se.
Naše brány mají svislé talíře.
Funguje to líp?
Jo, zdá se.
Přines dezert.
Myslím, že jsme plní.
Manžel trvá na svém moučníku se zavařovaným ovocem a krémem.
Tak dobře.
Co se děje? Jsi v nebezpečí?
-Co to máš s krkem? -Jen jsem přepadla přes plot.
O tom jsem neslyšela.
Je spousta věcí, o kterých jsi neslyšela.
Zpátky u stolu Tallie přísně střežila svůj zrak.
Zdálo se, že nálada jejího muže se zhoršuje.
Moučník s krémem podával sám.
Její talíř zůstal jediný prázdný.
Sobota 21. června.
Srdce mám jako vír.
V hlavě mám zmatek.
Uplynul celý týden a Tallie nepřišla.
Neozvala se.
Moje úzkosti mě často nutí přestat pracovat
a chodit po domě jako vězeň.
Musím ji vidět.
Tallie!
Co se stalo?
Jsou pryč.
Bez rozloučení?
Musíme zavolat šerifa.
A co jako ohlásíme? Že se sousedi odstěhovali?
Je to Zebrunova farma. Měli ji pronajatou.
Tak já pojedu.
Z jakého důvodu?
Je tu krev.
Nikdy jsi neslyšela o nehodě?
Takže neuděláme nic?
Objedu sousedy.
A když nás to neuspokojí, sdělíme tvé obavy šerifovi.
Děkuju ti.
Pondělí 23. června.
Dyer říkal, že paní Nottowayová viděla pozdě večer jejich vůz
na polní cestě směrem na severozápad.
Paní Nottowayová?
Myslí si, že viděla sedět Tallie vedle jejího muže, ale nebyla si jistá.
Podle ní nádeník řídil druhý vůz.
Neděle 29. června.
Zahlédla jsem šerifa cestou do kostela.
-Naši sousedi Tallie... -Sdělila jsem svá obvinění bez odezvy.
Dyer řekl, že nikdo nebude vyšetřovat zločin
bez důkazu, že byl zločin spáchaný.
Mám se uklidnit?
Odmítla jsem se uklidnit, tak mě přivázal k židli a dal mi opium.
Pondělí 30. června.
Po opiu jsem byla ospalá a dušná,
probouzela jsem se v slzách, chodila spát v slzách,
stála před svými povinnostmi v slzách.
Neděle 6. července.
Jsem jako knihovna bez knih,
moře strachu, neklidu a nouze.
Dyer říká, kolik toho máme, za co musíme být vděční.
Sedím a silně vnímám tikající hodiny
a on pláče nad tím, co si vnímá jako své vlastní ubohé, zapomenuté já.
Středa 9. července.
Jsem pár hodin bez opia, ale jsem tak zahalená mlhou a smutkem,
že mě Dyer odpoledne nechal samotnou, neklidný a znepokojený mým stavem.
Úterý 22. července.
Weldone?
-Dobrý den. -Nájemci Zebrunovy farmy odjeli.
Nechali zasílací adresu?
Ne. Přišel vám dopis.
To je od ní?
Jo.
Odkud?
Onondaga County. Znáš to?
To je severně od Syracuse.
Přečteš to?
Pro sebe.
Abigail, Abigail, Abigail.
Mrzí mě, že ti posílám jen tenhle dopis,
a mrzí mě, co všechno dopis nedokáže ztělesnit.
I ten nejlepší dopis je jen kousek někoho.
Mrzí mě, že jsem se nerozloučila.
A mrzí mě, že jsme vyměnili jednu bídu za druhou.
Ukazuje se, že domy hluboko v lesích
vždycky vypadají strašně a nepřirozeně ve své osamělosti.
Kdyby tu bylo jen rozpadlé opatství s netopýry uvnitř,
ten výhled by byl dokonalý.
Střechu máme zchátralou a v suchém počasí hezky brání vodě,
ale když prší, musíme po zemi rozestavět kastrolky na mléko.
Ale venku před kuchyní
už jsou sasanky, macešky,
a ještě hezčí květiny,
jejichž jméno kvůli své hlouposti neznám.
Myslím, že posledních pár týdnů zažívám méně radosti
než jakákoliv jiná žena, která kdy žila.
Během toho mála času, který mám pro sebe,
Finney čte nahlas ze Starého zákona příkazy pro manželky.
Ale pokud jde o Bibli,
musím říct, že i když zná spoustu pasáží slovo od slova,
žádná ho nevzala za srdce.
Nedokážu odhadnout jeho stav mysli,
ale moje společnost mu musí být silně nepříjemná.
A pokud to tak je, mrzí mě to.
Dobré odpoledne!
Dobré odpoledne.
Stůj.
Něco pro vás mám.
Tu máte.
-Děkuju. -Hezký den.
-To je pro mě? -Ze Schoharie County.
-Tvoje Abigail. -Dej mi to.
Dej to sem. Finney, dej...
-Finney. -"Co se stane
s naším nekonečným sexem
všude v divočině zkoušejícím naši sílu?
Cítím, že v tu chvíli, kdy jsme měly nejnadějnější vyhlídky,
přišel z nejasné dálky černý stín.
A přesto si představ ta naše nejšťastnější spojení,
jako když dvě dříve znesvářené rodiny
zázračně spojí láska.
V noci si představuju tvou tvář.
Tobě věnuju veškeré snění, než se uložím ke spánku,
ale žádný nepřijde.
Jako by se ve mně všechno dusilo,
a když je to teď takhle, jaké to bude později?
Posílám ti veškerou lásku a oporu.
A veškeré naděje mého srdce. Abigail."
Věz prosím, že síla samotná
by mě nedokázala dostat sem na tohle místo.
Bylo mi řečeno, že musím aktivně podpořit zájem, spokojenost
a pověst toho, koho jsem kdysi milovala.
Pokud dobře počítám, jsme od sebe jen 135 kilometrů.
Ale samozřejmě lidi jako my nejezdí na dlouhé návštěvy.
Dyer mi nejdřív odmítl povolit cestu a pak mě doprovodit,
ale pak zapřáhl vůz na konci našeho pozemku a vylezl nahoru.
Byli jsme jako obraz utrpení, když jsme jeli s rachotem bok po boku.
Noc byla jasná a teplá, ale blížil se déšť, přeháňka.
Je tak těžké psát o tom, jak moc ti chci poděkovat,
ale někde začít musím.
Abigail,
chci ti říct, že být s tebou, a to i sama,
je jako být součástí té největší
a nejpočetnější komunity, jakou si umím představit.
Cítím, že jsi mi blíž než vlastní sestra,
protože všechno úžasné, co cítím,
jsem si zvolila cítit.
A víš, jakou vzpomínku nejvíc uchovávám v srdci?
Jak ses ke mně otočila a usmála se na mě,
když sis uvědomila, že jsi milována.
Vůbec nevím, co přijde.
Ale vím, že veškerá důvěra, starost a odvaha, o které jsme se dělily,
nás osvítí
a ochrání.
Ty jsi moje město radosti.
-Můžu se zeptat, co chceš? -Jdu za Tallie. Kde je?
Slyšel jsem vás na cestě. Podle rámusu jsem myslel, že je to klempíř.
Jeli jsme tři dny. Neodjedeme, dokud ji neuvidíme.
Je mi jedno, bez čeho odjedete nebo neodjedete.
-Mluv slušně, příteli. -Kde je?
Zabíral jí čaj z pryskyřníku a kořene borovice.
Ale choroba vždy prověří naši ochotu sklonit se před nejvyšší autoritou.
Myslím, že to byl záškrt.
Ne!
Existuje odcizení od manželských...
Kolik je hodin?
To je mi jedno.
-Musím jít. -Zanecháš skrvnu.
No tak.
Pojď.
Neděle 31. srpna.
Je velké horko a slunečno.
Vyklidila jsem kůlnu, která byla plná rezavých a zaprášených krámů,
umyla jsem okna a zavařila jablka na zimu.
Čtrnáct dolarů z prodeje našeho mléka a másla.
Pořezala jsem si ruku okrajovacím nožem.
Utěšuju se přesvědčením, že jednou v budoucnu,
až Dyer bude muset jet do Syracuse pro krmivo nebo zásoby,
pojedu s ním, vezmu jeho pušku,
a zajedu do Skaneateles a na místě zabiju Finneyho.
Dyer pracuje na chlévě.
Každý den sehráváme naše odloučení.
Občas po setmění
se procházíme po kopcích přes horní pole a máme široký výhled.
A Dyer si nás snaží představit jako dřív,
zatímco já si představuju Tallie v tom srdečném a přívětivém domově,
co existoval pouze v našich snech.
Představuju si Tallie a Nellie někde spolu,
jak Nellie češe Tallie vlasy.
Představuju si, jak navždy zaženu ty své pocity,
které vybrousila a vypilovala.
Představuju si, že pro Dyera udělám, co můžu.
A představuju si, že budu dál psát do této knihy,
jako by tohle byl můj život.
Jako by můj život nebyl nikde jinde.
Vždycky jsem se bál, že svým milovaným přinesu neštěstí.
Ty na to vážně nic neřekneš?
Nevím, kde začít.
Neumím si představit, co víc bychom pro sebe mohli udělat.
S našimi omezeními.
Neumíš?
Neumím.
Neumíš?
Tak to
je dobře, že si pamatujeme,
že se naše představivost vždycky dá rozvíjet.
Překlad titulků: A. M. Kroulík Frimlová