Вівторок, перше січня 1856 року.
Ясно та дуже холодно.
Цього ранку уперше за всю зиму у нашій спальні був лід.
Вода замерзла на картоплі, як тільки я її помила.
Новий рік ми почали, не маючи чим пишатися і на що надіятися.
На ґанку після світанку
я чула тихеньке цвірінькання горобців у живоплоті,
що зараз схований під снігом.
Даэр дотримувався думки, що за гарного здоров'я та з холодною головою
у працелюбного фермера завжди є чудові шанси на успіх.
Він відчуває, що ніколи не позбавиться від свого тягаря.
І я в цьому переконана, бо його розум у такому поганому стані,
що це впливає на весь його організм.
Зранку він сказав, що вдоволення - наче друг, якого він ніколи не зустрічав.
- Ти запізнилась з доїнням. - Корови не постраждали.
А ти?
З того часу, як ми придбали цю ферму,
мій чоловік веде облікову книгу аби бачити загальну картину за рік.
Таким чином він знає, що приносить урожай з року в рік.
І Даэр попросив мене записувати у щоденник усі справи,
про які ми можемо забути.
Від інструментів, що ми дали в борг, до несплачених рахунків.
Я так і роблю.
Але на сторінках цих нудних та простих записів не знайдеться
нічого про найбільш драматичні обставини прожитих нами років.
Нічого про наші почуття чи побоювання,
про нашу найбільшу радість та найважче страждання.
Коли народилась наша донька,
здавалось, ніби моє життя набуло сенсу.
Але я занадто мало казала їй, яким скарбом вона для нас була.
Хочеш спробувати?
Ось так, тато?
Саме так.
Часто складалось відчуття, що вона інша, несхожа на нас,
і лише намагається пристосуватись до того, до чого здатна.
"Вони побачили його братів та сестричку. Це була мишина сім'я".
Дійсно вражає, як горе та хвороба
перетворюють таку малу дитину на мовчазну та нерухому.
Вона обіймала мене та нічого не казала.
Але було відчуття, ніби ми говоримо.
Я стала жити своїм горем.
НЕДІЛЯ, 3 ЛЮТОГО
"Вітаю тебе, солодкий день відпочинку", - є спів з такими словами.
І неділя є самим бажаним днем, бо дарує кілька годин тихого спокою.
Що стосується мене,
то я більше не ходжу в церкву.
Після трагедії і втрати Неллі
бажаний мені спокій не приходить від згадок про прийдешній кращий світ.
Я хочу придбати атлас.
Джейкоб, тебе підвезти?
- А я вам не завдам клопоту? - Ні, жодного клопоту.
Залізай.
Хто це?
Його звуть Фінні.
Його дружина Таллі.
Зустрів їх в магазині. Схоже, вони не дуже привітні.
Будуть орендувати ферму Зібруна.
Понеділок, четверте лютого.
Що спільного у чорнила з вогнем?
Вони обидва гарні слуги, але погані господарі.
Ти щось хотіла сказати?
Я хочу придбати атлас.
Гадаю, витратити гроші можна ще більш легковажно.
Я сама відклала 90 центів. Не можу уявити собі кращої покупки.
Могла б купити подарунок своєму чоловіку.
Хіба існує кращий подарунок, ніж дружина, яка стає розумнішою?
Моя самоосвіта здавалась єдиним засобом,
аби мій смуток не поглинув мене.
Легше, дівчинко, легше.
Доброго ранку.
Я на своєму ґанку скористалась віником. Сніг дуже пухкий.
Я Таллі.
Ебігейл.
- Сподіваюсь, я не завадила. - Ні.
Я мала кудись втекти на день.
Наша ферма зараз стала бійнею. Мій чоловік ріже свиней.
Бажаєте зайти?
Так, з радістю.
Чи можемо просто постояти на ґанку і потремтіти від холоду.
Знаю, немає нічого гіршого за надокучливу сусідку, яка приходить
та псує всю неділю.
Ні, ви тут бажаний гість. І мені відомо те, про що ви кажете.
Під час візитів вдови Велдон мені часом здається,
ніби я з головою занурююсь у чан з нудьгою повсякденності.
Вдова Велдон. Одного разу вона взялась збирати окружний податок...
Вона помітила, що я звернула увагу на її волосся,
і визнала, що пишається ним як дівчина.
Потім сказала, що раніше волосся в неї було ще довше,
і згорнула його у пучок на потилиці.
У світлі зимового сонця, що пробивалось крізь вікно,
її шкіра засяяла рум'янцем та фіалками,
і це так мене збентежило, що мені довелось відвернутись.
Як завжди,
коли треба було говорити та спробувати здобути чиюсь прихильність,
обставини прирікали мене на внутрішню боротьбу та неспокій.
З юних років я була наче рослина у горщику,
з корінням, що переплелось між собою.
- Сподіваюсь, я не від чого не відволікаю? - Ні.
Я рада, що ви прийшли.
Фінні бачив вашого чоловіка у бондарні.
Він казав про його новий метод опоросу.
З деякою роздратованістю?
Мій чоловік про все каже з деякою роздратованістю.
Одного разу я вказала йому на це,
і він відповів,
що почути від мене добре слово, то вже неабияке щастя.
А я сказала, що якби він одружився на самому собі,
то швидко дізнався б, яке це щастя.
Моя мати завжди казала, що такі негаразди зникають з народженням дітей.
Моя мати стверджувала те саме.
Однак...
ми обидві...
усе ще бездітні.
Моїй доньці Неллі сьогодні би виповнилось п'ять років.
Господи.
Чому вона померла?
Дифтерія. Минулого вересня.
Боже, мені так шкода.
Вітаю.
Добрий день.
Я Даэр.
Таллі.
Напевно, вже пізно? Мені краще піти додому.
- Не треба йти через мене. - Ні, не через вас.
- У вас гарна шаль. - Дякую.
Ніколи не отримувала компліменти за мій одяг.
Я така рада, що ви прийшли. Мій день став приємнішим.
Справді?
Як приємно і незвично, що так сталось.
Четвер, 14 лютого.
У Даэра лихоманка вже три ночі.
Випий це.
Треба хворіти частіше.
Так моя жінка мені посміхається.
Пообіцяй, що ти не помреш.
Смерть не входить у мої плани.
Якимось чином я його виходила клізмами з патокою, салом та теплою водою.
А ще капала скипидаром біля ніздрі.
Цілий день я згадувала нашу розмову з Таллі.
Ми порівняли, які ліжка були у нас в дитинстві.
З мого ліжка постійно випадала солома, і тому воно зменшувалось,
а її ліжко було, за її словами, таким кам'яним, як серце фараона.
Це я маю дбати про тебе.
Погоджуюсь.
За манерами вона мила, спокійна та люб'язна.
І тим не менш здавалось, ніби її дух пробуджується
в очікуванні продовження нашої розмови.
Виявилось, фрази, які я хотіла їй сказати,
в її присутності втрачали всю красу.
То як ти познайомилась з Даэром?
Він був старшим сином сусіда та допомагав на фермі мого батька.
І він миттю на тебе запав?
Так чи не так? Ти миттю вразила його?
Він захоплювався, з його слів, моїм практичним здоровим глуздом.
Ти не схвалюєш такі слова як "запав"?
Думаю, ми користуємось однаковими словами.
А я так не думаю.
Хіба що у розмовах. Бо ти соромишся.
Але закладаюсь, свої записи ти ведеш більш культурно.
Дякую.
То твій чоловік запав лише на твій здоровий глузд?
І на мої корисні звички.
І це все?
На мою винахідливість.
Даэру подобається механіка.
Не сумніваюсь, що він був би щасливішим,
якби мав можливість використати свої природні схильності до науки.
Але обставини змусили його займатись фермерством.
І незважаючи на все це, його серце підштовхнуло його до тебе?
Тобі краще спитати це у нього.
А що б ти сказала, якби я спитала тебе?
Я вважаю, що як наречений, він не був щедрим, але справедливим.
І що був ніжним, хоча не постійно.
Я не була впевнена, що він мені підходить.
Але моя сім'я вирішила, що притерпиться після дітей.
Зрештою, дороги назад не було.
Вам обом є багато за що бути вдячними.
Ми вдячні.
Все ще занадто рано.
Пробач.
Вівторок, 19 лютого.
Схоже, моє небажання стало його ганьбою.
Його нічні задоволення, які ніколи не були численними,
скоротились ще більше.
І я досі не відповіла згодою на його настійливі вмовляння
щодо ще однієї дитини.
Добрий вечір.
Це мій чоловік Фінні. Ти вже знайомий із Даэром?
Перетинались.
- Це Ебігейл, про яку я розповідала. - Добрий вечір.
Моя дружина лише про вас і говорить. Їй все нагадує про вас.
Коли її немає, я можу лише сидіти, схрестивши ноги, та сумувати.
- Заходьте. - Дякую.
Був такий сильний дощ, що зламався наш млин.
Ти скучила за мною?
Так.
Ти виглядаєш по-іншому.
Ні.
Фінні складає приємне враження.
Так, він буває приємним, коли захоче.
Думаю, я маю проголосити тост.
Але як доходить до світських манер, то мені стає так важко,
як спускатись по кам'янистому схилі в темряві.
Мій чоловік мав на увазі, що він дуже щасливий нарешті зустрітись,
та знов побачити Даэра.
Дякую.
От що мені подобається в дружині,
так це те, як вона вчить мене спілкуватись з моїми друзями.
Фінні, ти надягнув гарну краватку.
Дякую. Коли маєш таку шию, як в мене,
то голова стирчить як у курчатка.
- Твій пиріг був чудовим. - Сподобався? Я дуже рада.
Я турбувалась, що не вистачить яєць, бо у нас трапилась неприємність.
Найманий робітник не втримав коробку яєць і розбив дві дюжини.
То я оголосив, що йому не щастить з яйцями,
і щоб він до них більше не наближався.
"Не щастить з яйцями". Мені подобається.
Сказав йому, що в його сорочці стільки дірок, що з неї можна зробити намисто.
А ми хотіли б когось найняти, якби могли.
Ми мали проблеми через необачність наймитів.
Кажуть, що наймит м-ра Холта змусив його коня
плисти через канал, коли був холод.
Справді?
Так.
Ця зима така люта.
Іноді сину м-с Велдон доводиться доставляти пошту на санях.
Тепер наші листи можуть губитись з неймовірною швидкістю.
А ви писали Таллі листи, коли залицялись?
Писав.
А Таллі їх зберігає?
Це відомо лише Таллі.
Понеділок, 25 лютого.
Зв'язок між Фінні та Таллі бентежить мене.
Іноді, коли їхні погляди зустрічаються,
здається, що вони тягнуть свій віз у протилежні боки.
Але іншим часом здається, що у них багато спільного.
Між нами відбувається щось таке, чого я не здатна пояснити.
Притримай тут.
Добре.
Дякую.
Вітаю, Даэр.
Вітаю.
Їдеш кудись?
Так, до міста.
Гарного дня.
Вона буде рада тебе побачити.
З днем народження!
- Я тобі дещо принесла. - Що?
Сама зв'язала?
- Сподіваюсь, тобі сподобається. - Дуже гарно.
Атлас...
Сполучених Штатів Америки.
І невеличкий горщик яблучного пюре з яйцем зверху.
- Ноги замерзли. - Дозволиш мені їх зігріти?
Як Фінні?
Фінні як Фінні.
Лоскотно.
Мій чоловік записує блукачів на нашій землі у свої щоденники.
Зранку я спитала, що він планує робити з цими записами.
І його відповідь була такою неприємною, що я вирішила зайти до тебе.
Таким чином у моєму дні буде ще щось, крім його нахабності.
Даэр вважає, що у Фінні є багато якостей, гідних поваги.
Так і є. А ще він записує у книгу,
до кого я ходила і як довго там залишалась.
Нащо?
Не маю уявлення. Коли таких звичок у нього стало забагато,
я припинила спробувати зрозуміти усі особливості
його... дивного внутрішнього світу.
Гадаю, він нещасливий зі мною. Особливо...
Я все ще не подарувала йому дитини.
Яке це відчуття?
Спочатку нічого не відчуваєш.
Але потім, коли вона починає ворушитися,
це наче метелики змахують своїми крилами.
Потім нагадувало кролика, коли вона штовхалась ногами вночі.
Мене це лякає.
Думка, що цього у мене не буде.
І народжувати страшно.
У більшості з нас такі страхи.
Але...
коли прийде час, я буду поруч, щоб допомогти тобі пройти цей шлях.
Даэр, напевно, хоче іншу дитину.
Розумію.
Подарунки на день народження.
Пачка родзинок...
набір голок, що ти просила, та банка сардин.
Ти мене розпещуєш.
У тебе подарунки від нової подруги.
Вона пішла годину тому.
Я щойно бачив, як вона йшла.
Велика буря почалась з протяжного звуку з північного сходу.
Наче йшов потяг.
Стій, кобила, стій!
Стій!
Стояти!
Підійди, дівчинко.
Тут тепліше.
Вибачте. Я піду.
Тобі варто перечекати.
Вперед, кобила.
Даэр!
Скільки ще мені чекати хоча б слова від Таллі?
Скільки я можу терпіти?
Надовго ще вистачить корму у хліві?
Кожна корова їсть по 12 кілограмів фуражу щоденно.
Ти мала б це знати.
За три дні вони почнуть голодувати.
Я чув, в газетах писали, що до того часу буря вщухне.
Але цей, прогноз, напевно, дали експерти по гаданню на кавовій гущі.
Перед обличчям буйства природи ми усі залежимо від вищої милості.
Так.
Мати казала: "Нас несе від одного випробовування до іншого".
Коли мені було сім років, землетрус зруйнував наш будинок та льох.
Я тобі розповідав?
Ніколи.
- Землетрус? - Так.
Пам'ятаю, що чомусь прокинувся перед світанком, не знаю чому.
Мій батько кликав мене.
Але я не міг відірватися від вікна.
Я бачив пташок, що пурхали у повітрі та боялись сісти.
Річка вирувала, а я не міг поворухнутись.
А потім...
нарешті, я вистрибнув туди, де раніше були наші сходи,
як зробили усі мої брати переді мною.
Ми збились до купи у темряві на ґанку.
Моя мати згадувала, що після цього жах вже ніколи не залишав нас.
Вона казала: "Що тоді безпечно, якщо сама тверда земля здатна на таке?"
Моя мати.
Таллі! Ти замерзла.
Таллі, не спи. Не засинай.
Відкрий очі!
Не закривай очі.
Хай будуть відкритими.
Дивись на мене.
Без тебе я би помер.
Значить ти в безпеці...
бо я тут.
Понеділок, 17 березня.
Ми втратили половину курчат.
Я виймала лід та сніг з їх мертвих відкритих дзьобів,
намагаючись їх оживити.
Підіб'ю цвяхами...
аби краще тримали.
Син вдови Велдон, доставляючи пошту,
повідомив, що Таллі щасливо дісталась додому лише з невеликим обмороженням.
Щось давно ми вже не бачили твою подругу.
Фінні відвіз її до Онеонти.
І тому тобі сумно і одиноко?
Четвер, десяте квітня.
Печиво та сушена макрель на сніданок.
Даэр розширив підстилку в загоні для худоби
за допомогою кленового листя та старої трави.
У мене таке враження, що Таллі ніколи не повернеться.
Але я нагадую собі,
що робота та голка, здатні "вбити" найдовший ранок.
А коли вона нарешті приїхала,
моє серце було наче листок, який раптовим потоком води швидко перенесло над каменем.
Привіт!
Обережно!
Стій. Сідай, посидь.
Субота, 12 квітня.
Останні два дні я...
Дуже волого, хмарно та холодно.
Дим.
Імовірно, десь горить ліс.
У тебе гарний ніс.
Понеділок, 14 квітня.
Жахлива весна,
але з'явилася конюшина, і це вже добре.
Як там Фінні?
Сама терплячість.
Знов пригадав свою ідею переїхати на захід.
Ви плануєте переїхати на захід?
Можливо.
Мій дядько переїхав в Огайо і знайшов там свій кінець у відчаї.
Чого і варто очікувати від Огайо.
Завтра?
Добре.
Четвер, 17 квітня.
Дощ лив як з відра усю ніч.
Дорогу залило водою, а канави наповнились до країв.
Вранці лише невеликий дощ.
Сьогодні Таллі прийшла пізніше, ніж звичайно.
Ніяких пояснень вона не дала.
ВІВТОРОК, 22 КВІТНЯ
Мені шкода, що твоє дитинство не було радісним.
Радісним воно точно не було.
Але я знаходила власні радощі.
Як каже мій чоловік: "Бог ставить важкі камені на твоєму шляху.
І наша задача – переступити через них".
Камені дістаються щасливчикам.
Мати моєї матері народилась у 1780 році прямо тут, в окрузі Скогарі.
Я часто дивуюсь хоробрості та винахідливості тих жінок.
Уяви, як їм було опинитись у такому дикому місці,
Як вони сподівались закласти фундамент нового дому.
Можливо, у них було більше оптимізму, ніж у нас.
Коли ти зможеш прийти?
У вівторок.
- Вітаю, Таллі. - Добрий день.
Весело провели час?
Так, дуже.
- До побачення. - Бувай.
Судячи з виразу її обличчя, я відчувала,
що вона готова вийти на приливі в море під повними парусами,
в той час як я бовталась десь на задньому дворі.
І тим не менш,
я ніколи не помічала в ній байдужості людини, якій щастить,
до того, кому не так поталанило.
П'ЯТНИЦЯ, 25 КВІТНЯ
- Добридень. - Добридень.
Ти теж хвора?
Анітрохи.
Я сподівалась порівняти застуду.
Зроблю тобі чаю з медом.
Що таке?
Щоранку я прокидаюсь і думаю, що не хочу бути десь далеко від тебе.
І під твоїм впливом, оскільки ти так гарно володієш словами,
я написала вірша.
Він називається:
"Нещасне серце, що страждає, заспокойся".
Коли я була маленькою,
я думала, що можу розвинути свій інтелект і зробити щось для світу.
Але доля здивувала мене тим, що я стала більш ніж пересічною.
Ти кажеш про ту мить, про яку я завжди мріяла.
Коли ми тріумфуємо, коли робимо щось чудове,
або коли нас зустрічають вдома зі сльозами та вигуками радості.
І знаєш, що мені цікаво?
Чи можливо, що ця мить, ще не настала для нас?
Думаю, вже настала.
Або могла настати.
Справді?
То що ти думаєш?
Що ти думаєш про нас?
- Я не знаю, як знайти потрібні слова. - Спробуй.
- Я намагалась. - Спробуй ще. Що ти собі уявляєш?
Я уявляю, як почуття, що нас охоплюють, не залишають нам...
бажати чи шукати чогось іншого.
Я уявила занадто багато.
З мого досвіду не завжди той, хто мало показує,
так само мало... відчуває.
Це лише мій собака шкребе деревину.
Чому ти не зробила того, що спробувала зробити?
Боюсь, що ти підхопиш мою застуду.
Ти пахнеш як печиво.
Я маю йти додому.
Здивування та радість.
Ти не виконала нічого зі своїх обов'язків.
- Тобі потрібна допомога? - Ні, навряд чи.
То сьогодні на вечерю холодна тарілка?
Я подою корів.
П'ятниця, 30 травня.
Сонячні промені, що пробиваються крізь гілки,
створюють чудову гру світла та тіней.
Ми підтримували нашу дружбу та досліджували її...
наче це була незакінчена мапа нашого порятунку.
Коли день закінчувався,
мої думки звертались до неї, і я думала з особливою теплотою:
"Чому ми маємо бути окремо?"
У тебе посмішка зійшла з обличчя. Чекала когось іншого?
Пробач, мої думки були далеко.
Нам потрібен ситець, ґудзики та мотузка для черевиків.
Я заважаю тобі, сидячі ось так?
Ніяким чином.
Можливо, я пізно це усвідомив, але я навчився повазі до оточуючих.
Я усвідомив необхідність людського співчуття...
завдяки нереалізованій потрібності у ньому.
Гадаю, я надаю тобі співчуття.
Напевно, так і є.
Її посмішка повернулась.
Добрий день.
Я вважаю, що близькість підвищує доброзичливість.
І якщо це так,
то кожна хвилина, проведена разом, зробить нас більш бадьорими працівницями.
Хіба наші ферми не виграють від цього?
А наші чоловіки?
Усі наші тягарі полегшаться.
Коли вона пішла, я залишилась як човен у морі,
яким не було кому кермувати.
Почали чистити каналізацію під вулицею вздовж роздоріжжя.
Кілька людей підхопили лихоманку.
Заходив Холт за платнею.
Він досі не оговтався після того, як його побили.
Йому довелось їхати додому на возі.
Люди, які це зробили, збирались його вбити,
але зрозуміли, що мали напасти на іншого.
Останнім часом ти лише і говориш
про грабіжників та розбійників.
Навпаки,
я зважаю на твою чутливість.
Я не розповідаю тобі про усі повідомлення в окрузі
щодо чоловіків, які отруїли та вбили своїх жінок,
бо не вважаю це слушною темою для вечері.
"Вбили своїх жінок", – він так і сказав?
Так і сказав.
У вас були якість негаразди?
Так, щодо моїх подружніх обов'язків.
Я сказала йому, що я проти цього, що я не хочу.
І він з цим погодився?
З того часу він мене не торкався, отже...
Але я знайшла відраду, коли почала писати вірша.
Можна, я прочитаю тобі першу строфу?
Можеш прочитати весь вірш.
Ні, я почну з першої строфи.
Я люблю сади, що квітнуть, Я люблю рослини виткі.
Я люблю гуляти на повітрі, Але лякаюсь мурашиних роїв.
Не скажу, що мені подобаються рими.
Розумієш, чому я не прочитала весь вірш?
Вибач.
Я завжди була примхлива та нетактовна.
Раніше мені здавалось...
якщо я стану наближатись до тебе, то ти відступиш,
а якщо я стримаюсь, то ти повернешся, але залишишся на відстані,
як ті горобчики, що лишаються на дворі
і ніколи не залітають у будинок.
- Це не те, що я відчуваю. - Тоді що ти відчуваєш?
Коли я вчилась в школі,
вчитель дав мені читати за Корделію а старший хлопчик читав за короля Ліра.
Ближче до кінця п'єси короля з його донькою ув'язнюють,
але він бачить це в позитивному світлі.
"Ну ж бо, підемо у в'язницю, – каже він.
Ми вдвох будемо співати пісні, як пташки у клітці".
У в'язницю?
У позитивному світлі?
Ну, можливо, комусь треба прочитати усю п'єсу.
А можливо, лише у п'єсах ув'язнені люди сприймають це позитивно.
Ти не вважаєш, що існує клітка, яка принесе нам користь?
Я просто...
Я лише знаю, що...
Я ніколи не любила клітки.
Сподіваюсь, ти провела гарний день у Шангрі-Ла або Тімбукту,
де б ти там не була.
Так, було багато справ.
Ще б пак. Ти пішла п'ять годин тому.
Ходила до торговців тканин. Але нічого не сподобалось.
Зайшла до лудильника аби випити кави,
але зараз він просить 60 центів, а в мене було лише 50.
І я подумала, що можна купити тобі якісь ліки,
але м-р Арнольдс нагадав мені, що я досі винна за останню покупку.
Тому мені довелось закрити свою сумочку.
Розкажи мені все про свій день. Не приховуй нічого.
Тобі нецікаво, як твоя дружина проводить свій час?
Я не відчуваю, що в мене є дружина.
Таке враження, що зі мною живе егоїстична шльондра, яка...
Яка краще піде до будинку іншого чоловіка,
ніж зробить щось корисне.
Даэр був у полі,
а їх будинок стоїть на шляху додому, тому...
Отже, ви з Ебігейл годинами просто сміялись та пліткували?
Насолоджувались нашою компанією.
У мене є деякі очікування, а у тебе існують деякі обов'язки.
Ми день і ніч говоримо про твої очікування.
Я не залишусь з жінкою, якщо доведеться з нею постійно сваритись.
Що ж, тоді тобі не варто залишатись зі мною. Так?
Не вимагай, якщо не здатна з цим впоратись.
Неділя, восьме червня.
Увесь день яструб використовував єдину хмаринку над нами
в якості власної парасольки.
Аби відлякати інших.
Наш будинок ніби наповнений злобою та каяттям.
Господи, допоможи нам.
Коли минуло три дні, а від неї не було чутно ні слова,
я прокралась до її будинку, аби поглянути на неї
з такої позиції, яку вважала ідеально безпечною.
Налаштувавши лінзу, я наблизилась до її обличчя.
Я дивилась, доки вона не відверталась.
Її обличчя викликало у мене гостре відчуття,
нагадуючи шаленство, з яким гілка затримується над водоспадом
перш ніж впасти у безодню.
Дружина не володіє тілом своїм, а чоловік.
Не вхиляйтесь одне від одного, щоб вас сатана не спокусив
вашим нестриманням.
До Єфесян. Глава 5, вірш 33.
Жінки, коріться своїм чоловікам, як Господеві...
Понеділок, дев'яте червня.
Отець милосердний...
зміни хід подій.
Середа, 11 червня.
Даэр мовчав увесь день, і я була щаслива залишитись на самоті.
Вітаю!
Таллі!
Ми давно тебе не бачили.
Ти хворіла?
Сподіваюсь, нічого серйозного.
Вона була нездорова.
- Добрий день. - Добрий день.
Хочемо знов запросити вас на вечерю, наступної суботи.
Але тепер наша черга. Це ми маємо пригощати вас.
До того часу, будь ласка, приходьте в гості.
Ми з задоволенням.
О шостій?
О шостій.
Коли я була маленькою дівчинкою одного разу, розлютившись, мати сказала,
що мій батько ніколи не просив від неї більше, ніж працювати в саду,
збирати врожай, консервувати фрукти,
кормити птицю, доїти корів, виконувати усю хатню роботу
і за потреби допомагати йому у полі.
Вона сказала, що з'являлась у його зошиті лише коли купляла сукню.
А я є десь у твоїх записах?
Я записую весняні витрати.
І що змінилось з тих часів?
Доньки виходять заміж такими юними, що куди не поглянеш,
бачиш стривожену дівчину, яка вимушена долати море випробувань
навіть раніше, ніж вона встигає вирости.
Вона призначена для цього!
Ну ж бо!
Доброго ранку.
Доброго ранку, Джим.
Доброго ранку, пані. У мене є для вас нова книга.
Знаєте, насправді я хочу побачити ту блакитну сукню.
Гаразд, пані.
Два з половиною.
Я візьму.
Здача буде?
Дякую.
Старша дочка Меннінга перекинула масляну лампу, і спалахнув весь будинок.
Пожежа!
Перш ніж полум'я вигнало її з будинку
вона почула крики сестри, яка потрапила у вогняну пастку на горищі.
Швидше!
Ні!
Ще хвилинку.
Ще хвилинку...
Витягніть її!
Витягніть її звідти!
Витягніть її!
Ні!
Твою дружину варто похвалити за її гостинність та вміння готувати.
Пригадую ті дні...
Ні, дякую.
...коли кожна сім'я була нагодована, одягнена, взута, захищена
та зігріта завдяки продуктам, які добра дружина зібрала на своєму власному городі.
Я чув від лісорубів,
що старша донька м-с Меннінг жахливо обгоріла під час пожежі.
- Кессі. - І померла.
Так, померла.
Як казав мій батько:
"Найвищий розпорядник усіх подій іноді руйнує наші земні сподівання".
Яка гарна люстра.
Фінні купив її з розрахунком аби кожен у кімнаті міг би легко читати.
Мене не вчили читати занадто багато.
Але я вважаю, що батько має забезпечувати своїм дітям
усі можливості, щоб стати кращими.
Тема дітей у цьому домі є болючим питанням.
І у вашому, напевно.
Ви маєте вибачити мого чоловіка.
Незважаючи на це, яке б нещастя не постукало у мої двері,
я намагаюсь поліпшити свою долю своїми власними зусиллями.
Я...
Я уважно вивчаю усі варіанти
і просто дбаю за все ще з більшою завзятістю.
Що ж, тоді тебе варто за це похвалити.
Я наведу вам приклад.
Коли я лише почав займатись фермерством,
я був такий роздратований, що не міг примусити своїх собак припинити лаяти,
що якось у січні під час заметілі,
я тримав собаку біля стодоли,
доки той не замерз до смерті.
Я і сам майже замерз до смерті.
Відморозив собі руки, хоча на мені були важкі робочі рукавиці.
Це непорядно.
Я бачив на дворі, що ти використовуєш старий плуг?
Оскільки ти зацікавився моєю механікою...
У мене є борона на шарнірах, з якою я намучився.
Шипи зачіпляють камені та коріння, а потім ламаються.
У нашої борони вертикальні диски.
Краще працює?
Так, схоже на те.
Принеси десерти.
Гадаю, ми вже наїлись.
Мій чоловік наполягає на його випічці з консервованими фруктами та вершками.
Що ж, гаразд.
Що відбувається? Ти в небезпеці?
- Що сталось з твоєю шиєю? - Я просто впала на паркан.
Я не знала.
Існує багато речей, про які ти не знала.
Повернувшись за стіл, Таллі майже не підіймала очей.
Здавалось, настрій її чоловіка погіршився.
Він сам подав випічку та вершки...
залишивши лише її тарілку порожньою.
Субота, 21 червня.
У моєму серці буря.
У голові хаос.
Вже цілий тиждень жодного візиту від Таллі.
Ні слова.
Від хвилювання мені часто доводиться припиняти роботу
і ходити по дому як в'язень.
Я маю її побачити.
Таллі!
Що трапилось?
Вони поїхали.
І не попрощались?
Треба піти до шерифа.
І про що повідомити? Що наші сусіди переїхали?
Це ферма Зібруна. Вони її орендували.
Тоді я сама піду.
З якої причини?
Тут кров.
А ти ніколи не ранилась?
То ми нічого не зробимо?
Я об'їду усіх сусідів.
І якщо це нас не задовольнить, ми викладемо твої побоювання шерифу.
Дякую.
Понеділок, 23 червня.
Даэр сказав, м-с Ноттовей пригадала, що пізно вечором бачила, як їхні фургони
їхали сільською дорогою на північний схід.
М-с Ноттовей?
Їй здалось, ніби вона бачила фігуру Таллі
поруч з її чоловіком, але вона не була впевнена.
На її думку, другим фургоном керував найманий робітник.
Неділя, 29 червня.
Я помітила шерифа, коли він йшов до церкви.
- Наші сусіди, Таллі... - Я не почула відповіді на мої підозри.
Даэр сказав, шо ніхто не стане розслідувати злочин
без доказів того, що цей злочин був скоєний.
Заспокоїтись?
Я відмовилась заспокоюватись,
тому він прив'язав мене до стільця і давав настій опіуму.
Понеділок, 30 червня.
Від опіуму мутна голова і важко дихати...
Я просинаюсь у сльозах і засинаю у сльозах,
плачучи роблю домашні справи.
Неділя, шосте липня.
Я – бібліотека без книжок,
море страху, неспокою та бажання.
Даэр говорить про те, як багато у нас є, за що ми маємо бути вдячними.
Я сиджу, несамовито вслухаючись як тікає годинник,
поки він оплакує те, що уявляє своєю нещасною забутою сутністю.
Середа, дев'яте липня.
Незважаючи на кілька годин без опіуму, я була така одурманена та вбита горем,
що Даэр залишив мене на день, занепокоєний моїм станом.
Вівторок, 22 липня.
Велдон?
- Добридень. - Орендатори ферми Зібруна поїхали.
Вони повідомили нову адресу?
Ні. Вам лист.
Це від неї?
Так.
Звідки?
Округ Онондага. Знаєш, де це?
На північ від Сірак'юс.
Будеш читати?
Наодинці.
Ебігейл, Ебігейл, Ебігейл.
Пробач, що я відправляю тобі лише цього листа,
і пробач за все, чим цей лист не здатен бути.
Навіть найкращий лист - це лише маленька частинка автора.
Пробач, що мені не вдалось попрощатись.
І пробач, що, схоже, ми замінили один варіант нещастя на інший.
Виявляється, що будинки у сільській глушині
завжди здаються жахливими і неприродніми у своїй ізольованості.
Якби тут поблизу був би зруйнований монастир з летючими мишами,
вид був би ідеальним.
Наша напівзруйнована стріха гарно пропускає воду у суху погоду,
але коли йде дощ, нам доводиться ставити на підлогу бідони з-під молока.
Тим не менш, за кухнею
вже ростуть анемони, братики
та навіть більш красиві квіти,
назв яких я не знаю через свою обмеженість.
Схоже, що ці останні кілька тижнів я була незадоволена собою сильніше,
ніж будь-яка з жінок, що жили на цьому світі.
У той короткий час, що в мене залишається на себе,
Фінні читає вголос правила поведінки для жінок зі Старого Заповіту.
Маю визнати, коли справа стосується Біблії,
багато уривків він знає напам'ять слово в слово,
але ці слова не торкнулись його серця.
Не можу нічого сказати про його душевний стан крім того,
що, напевно, моє товариство йому вкрай неприємне.
І якщо це так, я шкодую про це.
Добрий день!
Добрий.
Привіт.
Є дещо для тебе.
Ось тримай.
- Дякую. - Гарного дня.
- Це мені? - З округу Скогарі.
- Твоя Ебігейл. - Дай його мені.
Дай мені. Фінні, дай...
- Фінні. - "Що станеться...
з тисячами наших сестер,
які розкидані по глушині та вимушені втрачати своє здоров'я?
Таке відчуття, що в той самий час, коли наші перспективи були найяскравішими,
десь здалеку до нас почала наближатись темна тінь.
Тим не менш уяви собі найщасливіші союзи таких як ми,
коли дві сім'ї, члени яких раніше ворогували,
чарівним чином поєднуються завдяки коханню.
Вночі я пригадую твоє обличчя.
Про тебе я мрію перед тим як заснути,
але сон не приходить.
Наче всередині мене усе вимагає повітря.
І якщо я відчуваю таке зараз, то що буде пізніше?
Посилаю тобі усю любов і підтримку, яку можу.
Посилаю тобі усі сподівання свого серця. Ебігейл".
Будь ласка, зрозумій, що лише однією силою
було б неможливо тримати мене тут, в такому місці.
Мені сказали, що я маю діяти в інтересах, а також заради щастя
та репутації того, кого я колись кохала.
Наскільки я можу зрозуміти, між нами зараз лише 140 кілометрів.
Але, авжеж, такі люди як ми не їздять в гості далеко.
Спочатку Даэр відмовився дозволити мені поїхати, а потім скласти компанію....
але зрештою наздогнав візок в кінці маєтку та забрався на нього.
Ми являли собою картину справжнього страждання,
з гуркотом трясучись по дорозі пліч-о-пліч.
Ніч була світла та тепла перед дощем, що наближався.
Мені важко висловити у листі, як сильно я хочу тобі подякувати,
але треба з чогось почати.
Ебігейл...
Хочу тобі сказати, що бути з тобою, навіть наодинці,
було наче стати частиною найбільшого
та самого розкішного товариства, яке я лише могла уявити.
Ти стала для мене ближче за сестру,
оскільки усі ті дивовижні почуття, що я переживаю...
я захотіла відчути з власної волі.
А знаєш, який спогад для мене найдорожчий?
Коли ти обертаєшся до мене з посмішкою,
коли зрозуміла, що тебе кохають.
Я не уявляю, що буде далі.
Але я впевнена, що наші спільні довіра, турбота і хоробрість
осяють нас світлом
та захистять.
Ти - моє місто радості.
- Можна дізнатись ціль візиту? - Я прийшла побачити Таллі. Де вона?
Я почув вас з дороги. Створюєте такій гуркіт, що я прийняв вас за лудильника.
Ми їхали три дні. Ми не підемо, не побачивши її.
А мене не турбує, як само ви підете чи не підете.
- Не забувай про ввічливість, друже. - Де вона?
Я лікував її чаєм з сажи та коріння сосни.
Але хвороба завжди випробовує, чи готові ми схилитись перед всемогутнім владикою.
Гадаю, то була дифтерія.
Ні!
Це відчуженість від шлюбних...
Котра година?
Мені байдуже.
- Я маю йти. - Ти залишиш слід.
Ходімо.
Неділя, 31 серпня.
Дуже жарко та сонячно.
Я прибрала під навісом, де було повно іржавого та запиленого сміття,
вимила вікна та заготувала яблука на зиму.
Чотирнадцять доларів від продажу молока та масла.
Я порізала руку ножем для фруктів.
Я заспокоююсь, переконуючи саму себе, що колись у майбутньому,
коли Даэру буде потрібно поїхати до Сірак'юс, щоб купити корм або товари,
я приєднаюсь до нього, візьму його рушницю,
доїду до Сканіетлса та вб'ю Фінні на місці.
Даэр працював на сараї.
Кожного дня ми стверджуємо наш розрив.
Іноді, коли стає темно,
ми йдемо на прогулянку через пагорби,
на наші поля на височині, заради гарного виду.
І Даэр намагається уявити нас, якими ми були...
а я намагаюсь уявити Таллі у тому доброзичливому і привітному домі,
який існував виключно у наших мріях.
Я уявляю Таллі та Неллі десь разом,
і Неллі розчісує щіткою волосся Таллі.
Я мрію назавжди позбавитись від цих своїх почуттів,
які вона покращила та очистила.
Я мрію знайти рішення, що я можу зробити для Даэра.
І мрію продовжити писати у його зошиті,
ніби то це було моє життя.
Хоча моє життя не було туди включено.
Я завжди боявся принести нещастя тим, кого люблю.
Тобі дійсно нема що на це сказати?
Не знаю, з чого почати.
Не можу уявити, що б ще ми могли зробити одне для одного...
враховуючи наші обмеження.
Ти не можеш?
Не можу.
Не можеш?
Тоді...
варто не забувати,
що нашу уяву завжди можна покращити.
Переклад субтитрів: Всеволод Іващенко