Falcon vás zve, abyste si vychutnali...
MENU
Kotě. Nekuř, prosím tě. Zničí ti to chuťový pohárky.
- Aspoň zemřou šťastný. - Tak hele.
Dnešek je důležitej, jasný? Ochutnáme vážně delikátní věci.
- Po kouření si je už nevychutnáš. - Ale no tak.
Prosím tě.
Fajn. Ježíši.
Díky.
Díkybohu.
- Vejdou se tam všichni? - Snadno. Maximum je 12 zákazníků.
Za jeden večer? To nejsou v mínusu?
- Jedna večeře stojí 1250 dolarů. - Děláš si prdel?
- To servírujou Rolexky? - Nekaz to penězma.
Prostě si to užij. Ať je to kouzelný.
Fajn, když mě zveš.
- To není špatný! - Dík.
- Zasloužíš si to. - Tohle by se líbilo Betty!
Účetní nám můžou políbit prdel.
- Ani nevečeříme s klienty. - Jsme fakt čuráci.
Bezva. Nebude chybět ani arogance. Budou namazaný ještě před předkrmem.
- Zdravím. - Lodí. Jak sis myslela, že se...
Zvládneš to na podpatcích?
Sakra.
No to mě poser.
Lillian Bloomová. Bože můj.
- Kdo to je? - Píše kritiky jídel pro časopis Saveur.
To ona proslavila Slowika.
Je to oficiální. Dnešní večeře bude šílená.
Nastupovat, vyplouváme směr Hawthorn!
Hawthorn! Nastupovat!
Ty jo.
Dámy a pánové, usaďte se, prosím. Za chvíli jsme na ostrově.
- Díky. - Ahoj! Johoho, bukanýři!
Snad se tam doplavíme.
To jo, chlape.
Lodní vtípky.
- Lodní, jasně. Jsme na lodi. - Jo, to jsme.
- Plaví se s náma celebrita. - Máme tady VIP.
- Je sotva IP. Není rok 1998. - Je za zenitem.
Bože můj, koukej.
Nemáš ode mě držet lidi dál?
- Aby mě neotravovali? - Oba víme, že tě neotravujou.
Jeho filmy znám z dětství.
- Hej... - Je to velkej gurmán.
- Považuje se za něj. - Šéfkuchař Slowik vás vítá
syrovou ústřicí v mignonettové emulzi s citronovým kaviárem a ústřicovým listem.
- Krása. - Díky.
Jedna z jeho klasik. Citronové perly jsou vyrobeny z alginátu.
- Co je to alginát? - No přece mořské řasy.
- Jasně. Vodní odpadky. - Nejsou to...
Nádhera.
Božínku.
Tohle je směšný. Je směšný, jak zatraceně dobrý to je.
Je to dobrý. Ale samotná ústřice by byla lepší. Zbožňuju ústřice.
Ne. Jde o tu rovnováhu. Na jazýčku potřebuješ omáčku mignonette.
- Neříkej na jazýčku. - Moc pozdě. Na jazýčku.
- Dobrý den. - Díky.
- Ježíši, tohle je jako maturiťák. - Jo? Já na maturiťáku nebyl.
- Fakt? Proč ne? - Žádná cool holka se mnou nechtěla jít.
I ty jeden chudáčku.
Ty krávy si můžou políbit.
- Bryce. - Vítejte. Vítejte, pane Lorimere.
- Zdravím. Felicity Lynnová. George Diaz. - Dobrý den.
- Damian Garcia. - Vítejte.
- Moje pravý jméno? - Jistě.
- Co paparazzi? - Jsme na ostrově, jaký paparazzi?
Vítejte na ostrově Hawthorn. Pan Ledford a slečna Westerveltová?
Ne. Promiňte, to bylo...
To není... Slečna Westerveltová nemohla dorazit. Tohle je slečna...
Jsem Margot. Zdravíčko. Ráda vás poznávám.
Margot. Vítejte.
Vynasnažíme se, aby byl váš večer co nejpříjemnější.
- Díky. - Přímo tudy.
Díky.
Moc se ti omlouvám. To byl fakt trapas. Promiň.
Ne, to nic.
- Nedělej si s tím hlavu. - Promiň.
Pane a paní Leibrandtovi. Vítejte.
Půjdeme rovnou do restaurace.
- Prohlídku už jsme viděli mnohokrát. - To skutečně ano.
Moji vážení hosté mohou pokračovat v rozhovoru tímto směrem.
Děkuji. Následujte mne, prosím.
- Na čem teď pracujete? - Díky za zeptání.
Vidíš? Lidi mě pořád znají. Teď přecházím do fáze moderátora.
Budu sám sebou.
Ostrov Hawthorn se rozkládá na 12 akrech lesa a pastvin.
- Obklopuje nás štědrost moře. - Jo, jasně.
Právě teď tam sbíráme hřebenatky. Budou na dnešním menu.
- Opravdu? Kruci! - Jo.
Hej!
Hej! Sklízej rychlejc, kámo! Umíráme hlady!
Líbí se mi, že to je jako jakýsi biom kulinářských nápadů.
- Správně. Je to jako labužnický salón. - Ne, biom se mi líbí víc.
Jo, máš... Jo.
Jsme na úpatí hory Kecy v Peci. Tohle je šílený.
Přivoň si.
- Vyhládne nám. - Jsem fakt trapnej gurmán. Tohle je moje.
- S šéfkuchařem jsme blízcí přátelé. - Jste frajer.
Udírnu máme v severském stylu.
Používáme výhradně maso dojnic,
které necháváme stařit ohromujících 152 dní, aby se uvolnila bílkovinná vlákna.
- Jo. - Můžeme dovnitř?
- O tomhle jsem četl. - Smíme sem?
- Korejský barbecue. - Jen nesahejte na nezralé maso.
Co by se stalo, kdybyste ho použili 153. Den? Rozpoutalo by se peklo, nebo...?
Bakterie by se dostaly
do krve konzumenta a do jeho břišních membrán,
což by ho paralyzovalo a krátce nato by zemřel.
Takže ano, rozpoutalo by se peklo.
Naštěstí jsme profíci.
- Chci pro ni pracovat. - Hustý.
Tady bydlíme.
Jo? To tady fakt všichni bydlíte?
- Ano, všichni. Až na šéfa. - Aha.
- Kvůli týmovému duchu? - Ne, pane Feldmane. Jde o mnohem víc.
Zde jsme rodina. Začínáme v šest ráno pětihodinovou přípravou jídel.
Sklízíme. Kvasíme.
Porážíme. Marinujeme.
Zkapalňujeme. Provádíme sferifikaci. Želírujeme.
„Želírujou?“ - Jo.
Želírujeme. Večeře obvykle trvá čtyři hodiny a 25 minut.
Každý den končí po druhé ráno. Je nejlepší bydlet zde.
Nestává se vám, že někdy vyhoříte?
- Jak jako vyhoříme? - Jo, pardon.
Neunavuje vás dělat pořád totéž?
Šéf na sebe klade nejvyšší nároky. My též.
Zde používáme oheň pouze úmyslně. Aby byl pokrm delikátní.
Tak kdo má hlad?
- Nakonec bude jídlo, viď? - Z lodi ke stolu.
Elso. Promiňte.
Elso, zdravím. Kdo bydlí tamhle?
- Šéf. - Můžeme se tam jít podívat?
Do šéfkuchařovy chaty nesmíme ani my, pane Ledforde.
- Nesmíme rušit slovutného velmistra. - Fajn.
- Zkratka GOAT znamená nejlepší ze všech. - Ne, kdysi...
Budeme mít tu velkou kozu?
- Příspěvek ideálně načasujeme. - Beru tě na ty nejlepší místa, co?
- Který já rezervuju. - Na moje jméno.
No, já...
- Ještě jednou dobrý den. - Parfait, pánové?
Podívej na ten výhled. Vyfotíš to?
Kam to jdeš?
Vyměníme si místa.
- Slečno... - Millsová.
Slečno Millsová. Usadím vás na místo slečny Westerveltové.
Měla bys mít lepší výhled.
- Nepotřebuju mít lepší výhled. - Ne, budu se dívat do kuchyně.
- Díky. - Jako první si dáme rosé.
Užijte si to.
SLEČNA WESTERVELTOVÁ
Klidně pozorujte kuchaře, jak inovují.
Ale naše pokrmy si nefoťte, prosím.
Šéf je přesvědčen o tom, že nádhera jeho výtvorů tkví v jejich pomíjivosti.
Tohle musíme vidět.
- To jste udělali v mixéru Pacojet? - Přesně tak, pane.
Pacojet umí vytvořit prášek se strukturou sněhu.
- Cool. - Mám ho doma.
Vážně se vyznáte, pane Ledforde.
- Znáte moje jméno? - Chceme znát každého, kdo u nás jí.
- Je tady i šéf? Rád bych s ním mluvil. - Posaďte se.
- Budeme podávat jídlo. - Jasně, dobře. Díky.
Ještě Lambrusco?
Ten smysl pro detail, kruci! A znal moje jméno, kotě.
- Zato tebe to jeho nezajímalo. - To víš.
Tamhle je.
A do prdele. Dívá se na mě?
PŘEDKRM
- Mdlý? Podle tebe je to mdlý? - Jo, je.
Máš rád zimu, co?
- Ani... - Podivíne.
Nakládaný meloun, mléčný sníh a do křupava opečená krajka. Dobrou chuť.
MELOUN, MLÉČNÝ SNÍH, KRAJKA
- Ta neutuchávající obsese sněhem. - Je to oficiálně mor a nikdo není imunní.
Cítíš tam náznak kozy? Na konci. Menší kůzlátko.
Je to z mléka, takže je to možné.
- Neřekla, jaké použili. - Neřekla.
Jak jim prodáš ten pořad? Ale napřed ti chci poděkovat za poslední dva roky.
- Tahle příležitost byla... - Lepší jsi nikdy neměla?
- Tak na další roky. - Připíjím na rozloučenou, nekaz to.
- Nekazím to. - Jo.
- Mám novou práci. - Bože!
Máma mi sehnala flek u Sony. Říkala jsem ti to.
Tady je můj pracovní mobil.
- Tady kreditní karta. - Je nepřenosná.
- A tady klíče od tvýho domu v L.A. - Nemám kapsy.
A v N.Y. a od toho dalšího, o kterým tvoje žena neví.
- Co Amanda? - V pondělí už nedorazím.
To budeme řešit naše životy jako blízcí kamarádi?
- No jo. Ale proč ne? - A musíme?
Není to dobrý, Bryci. S Amandou nám to skřípe.
- Kvůli tobě? - Ne, chtěla, ať si píšu s jinou.
Jasně že je to kvůli mně, sakra. Jsem kokot.
- Aspoň máme práci. - A prachy.
- Na práci a na prachy. - Jo, bejby.
- Jsme ubožáci. - Ať někdo ukončí naše utrpení.
Nebudu mít...
- Ježíši, chci v tom bydlet. - Nevadí, že mě to nebere tak jako tebe?
Ne. Sedím s tou nejúžasnější holkou tady.
Co tě na tom jídle tak fascinuje?
Nevím. Víš, jak lidi zbožňujou
sportovce, hudebníky a malíře a tak?
Na tom, co ti idioti dělají, nezáleží. Kopají do míčů,
hrajou na ukulele a tak. Šéfkuchaři...
si hrají se surovinami života. A se samotnou smrtí.
Všechny díly Šéfkuchařova stolu jsem viděl aspoň třikrát. Ten se Slowikem 20krát.
Popisuje tam přesný moment, kdy je zelená jahoda nezralá.
Servíruje syrovou hřebenatku během jejího posledního výdechu.
Je to umění na okraji propasti, kde působí i Bůh. Je to totéž.
Krásně řečeno, Tylere.
- Nech toho. - Ne, myslím to vážně. Začínám to chápat.
- Vážně? - Jo. Tak trochu.
PRVNÍ CHOD
- Dobře. - Ano, šéfe.
- Dobrý večer. - Dobrý večer.
- Zdravím.
Vítejte v restauraci Hawthorn. Jsem Julian Slowik. Bude naším potěšením vás pohostit.
Opona se zvedá.
Během několika dalších hodin pozřete tuk,
sůl, cukr, bílkoviny,
bakterie, houby,
nejrůznější rostliny a zvířata, a dokonce i celé ekosystémy.
Avšak musím vás požádat o jednu věc. O jednu jedinou.
Nejezte.
To myslí vážně?
Ochutnávejte.
Vychutnávejte. Těšte se z jídla.
Přemýšlejte o každém soustu, co si vložíte do úst.
Buďte pozorní.
Ale nejezte.
Na to je naše menu až příliš drahocenné. A vnímejte své okolí.
Jsme na ostrově.
Přijměte to. Přijměte naprosto všechno.
A odpouštějte.
A když už jsme u toho... jídlo!
Jo, jen houšť. A už jdou.
Je to jako pochodová kapela.
Náš první chod se jmenuje Ostrov.
Na talíři máte rostliny z celého ostrova položené na kamenech z pobřeží a zalité
lehce zmraženou filtrovanou mořskou vodou, která při tání dochutí pokrm.
- To předtím lovil ten chlap... - Co prosím?
Promiňte, šéfe.
Vůbec nic se nestalo. Ano, lovil přesně tyto hřebenatky.
O tomto pokrmu si zapamatujte následující.
My, lidé na tomto ostrově, nejsme podstatní.
Ostrov a živiny, které poskytuje,
existují v tom nejdokonalejším stavu, když je nesbíráme,
nemanipulujeme s nimi a nejíme je.
Co se stane v této místnosti, je bezvýznamné.
V porovnání s tím, co se děje venku v přírodě.
V půdě, ve vodě...
Ve vzduchu.
Jsme pouhou vyděšenou nanosekundou.
Příroda je nadčasová.
Dobrou chuť.
Vskutku veselá myšlenka. Ty brečíš?
Jenom mě to všechno strašně dojímá. Je to neskutečně nádherný.
Až mi přijde škoda to sníst.
V mým rodným městě byla ta nejhezčí restaurace...
Nemyslíš, že se na mě šéf zlobí? Kvůli tý hřebenatce?
Nemusíš mu říkat šéfe, Tylere. Jsem si jistá, že ani neví, že existuješ.
Chtěl bych, aby...
- Tě měl rád? - Jo. Tak trochu.
Tylere. Jsi jeho zákazník. Platíš mu, aby tě obsluhoval.
Je úplně fuk, jestli tě má rád, nebo ne.
- Jasně. Počkej. Co tím myslíš? - Nic.
Klid. Pusť se do svýho kamene.
Servírujeme k tomu Chasagne-Montrachet premier cru z roku 2014
od našich přátel z vinařství Caroline Morey. Toto víno pochází
z jediné řady viniční trati.
- Perfektní. - Je magické.
Co ty na to? Přijde mi to dost...
- Je to tak napůl skvělé. Částečně. - Částečně.
Žadoní o pozornost. Pinzeta dostala sakra zabrat.
Ale ty chuti tam jsou a jsou čisté.
- A velmi thalassické. - Thalassické?
Mořské. Thalassa byla antickým duchem moře.
- Thalassa a Pontus. Ano. - Správně.
Jíme oceán.
- Jo. - Ano.
Tak co?
- Dobrý. - To pro ten pořad nestačí.
- Popisuj to víc barvitě. - Bože, vždyť přece nejde o nic složitýho.
- Bude to jenom o cestování a o jídle. - Tak prosím. Jo. Prodej mi to.
Zajedeme si do Itálie.
Natočíme mě v capri kalhotách na pastelově zelený Vespě,
jak jedu na nějakou Giuseppeho sýrovou farmu. Zakousnu se do toho sýra a pak...
Detail na mě. Zavřu oči a budu předstírat orgasmus. Pak si skočíme do Jižní Afriky,
kde řeknu něco o tom, jak je rasismus špatnej
- a hned dostanu cenu Emmy. - To je vše?
- Můžu jíst? - To řekneš streamovacím službám?
- Jo. - Proboha živýho. To byla katastrofa.
Řídil jsi pod vlivem, do Afriky tě nepustí.
- Chutná ti to? - To jídlo pro vydry? Jo, není špatný.
Můj šéfkuchař Ricardo dělá stejně dobrý korýše. Víš, že je úžasnej.
- To je. - Aspoň můžeme říct, že jsme tady byli.
Fotr říkával, že platíš za zážitek. Tohle vypadá jako...
předměstská vegetace. Stojí to za hovno.
U DeLaurentiho jsem potkala Perryho.
Jak se má?
Však víš. Byl stejnej jako vždycky.
Díky.
- Za pět minut servírujeme! - Ano, šéfe!
DRUHÝ CHOD
Bude to dělat pořád?
Chléb existuje v té či oné podobě už více než 12000 let.
Obzvlášť mezi chudinou.
Mouka a voda. Může být něco prostšího?
I dnes se obilniny podílí ze 65 % na veškerém zemědělství.
Ovoce a zelenina pouhými 6 %.
Starověcí řečtí rolníci si ke snídani namáčeli starý okoralý chléb do vína.
Ježíš nás naučil prosit Hospodina o chléb náš vezdejší.
Přesně tak.
Je a vždy byl potravou obyčejných lidí.
Avšak vy, mí drazí hosté, obyčejní lidé nejste.
A tak dnes večer žádný chléb nedostanete.
TALÍŘ BEZ CHLEBA ŽÁDNÝ CHLÉB, PIKANTNÍ PŘÍLOHY
- To má být vtip? - Určitě.
Tak to je hustý.
Myslí to vážně. Restaurace známá svým chlebem neservíruje chleba. Super.
- Co? - Díky.
To má být nějaký trik?
- Co? - Ne.
To musí být vtípek.
To jako fakt, kruci?
V tomto duchu si prosím vychutnejte osamocené přílohy.
„Chléb, který dnes nebudete jíst, byl udělaný ze starobylé pšenice red fife.
Tu jsme vypěstovali spolu s Tehachapi Grain Project,
kde se věnují zachování historických obilovin.“ Tohle je šílený.
Musím říct, že ty kraviny okolo toho chybějícího chleba jsou výborný.
To trochu přehání, ne?
Je to vážně ďábelské. Vždy si velmi dobře uvědomoval, že jídlo reprezentuje
- historii třídních bojů. Stejně jako já. - Jasně.
Ačkoli musím říct, že tato emulze vypadá mírně nepovedeně.
Jo. Nechtěl jsem nic říkat. Všiml jsem si toho hned, jak to donesli.
- Je to kaput. - Jo, což je skutečně... Zkrátka...
Něco takového by se v restauraci této kvality nemělo stát.
- Ale stalo. - Jo.
Tohle je neskutečně frajerský.
Jak do toho vplétá historický alegorie. Naším úkolem je uhádnout,
jaké je ústřední téma celého menu. Zjistíš to až na konci večeře.
- Počkej. Tobě se tohle líbí? - Si piš.
- Vždyť tě vlastně uráží. - Ne, nechápeš to.
- Tohle je koncept. - Vím, co je to koncept.
Vypráví příběh. Proto je to tak vzrušující.
Není jenom šéfkuchař, ale i vypravěč. A na nějaký pravidla sere.
Měj mě za holku od vedle, ale na všechna pravidla by srát neměl. Třeba aby dával
- lidem v restauraci jídlo. - Holkou od vedle by tě nikdo nenazval.
- Peču si vlastní chleba. - Fakt? To jsem nevěděl.
Jo. Vážně rustikální. Venkovský. Kvasnicový.
- Jaké používáš kvasnice? - Dělám si svoje vlastní z jablek.
Samozřejmě že si děláš vlastní kvasnice z jablek. Ty šikulko.
Paní Bloomová?
Zde máte další nepovedenou emulzi.
Pozornost šéfkuchaře Slowika.
- Promiňte? - Je vše v pořádku, pane?
Vlastně ani ne. Díky, že se ptáte.
Vaše jídlo je vynikající a chápeme ty koncepční věci.
Ale můžeme dostat chleba? A taky bezlepkový pro mého kamaráda?
Ne.
Ne?
Ne.
- Tak jo. - Je to moc chytrý. Nechtěl jsem to říkat,
- ale víte přece, kdo jsme, ne? - Ano.
- Skutečně? Víte, kdo jsme? - Vím, kdo jste.
- Víte, že pracujeme s Dougem Verrickem. - Ne, pracujete pro pana Verricka.
- Jo. - Nasrat.
Takže hrajeme za stejný tým.
- Tak nám podstrčte trochu chleba. Prosím. - Nepovíme to ani živáčkovi.
- Přísahám. - Ne.
- Řekla jste ne? - Ano, řekla jsem ne.
- Oukej. - Oukej.
To bude vše. Díky.
- Mohu? - Nemusíte... Fajn.
Sníte méně, než si přejete, a více, než si zasloužíte.
Je mi potěšením vás obsluhovat.
Aspoň, že jsem nesnědl žádný sacharidy.
Bez chleba se na to vážně soustředíš. Je to kurevsky dobrý. Ať mě v tom pohřbí.
- Ty to neochutnáš? - Ne.
- Ne? - Ne.
- Je to delikatesa. Sním i to tvoje. - Jo, klidně.
- Byla to nehoda. - To se stává i v lepších rodinách.
Omlouvám se, byla to... Moc mě to mrzí.
Vůbec jste se nedotkla jídla.
- Žádné jsem nedostala. - Dostala. Tohle je jídlo.
Čeká nás ještě spousta pokrmů. Nechci se přecpat.
To je vyloučeno. Porce jsem navrhl tak, aby se to nestalo.
Nepřecpete se.
Jezte, prosím. Menu dává smysl pouze tehdy, když budete jíst.
Řekl jste nám, ať nejíme.
Tak jsem to nemyslel, madam. A dobře to víte.
Děkuji vám za váš zájem,
ale jsem schopná se sama rozhodnout, co a kdy budu jíst.
Díky.
To bylo ponižující.
- Ponižující? - Jo.
- Tylere, je to kokot. - Nezačínej, prosím.
- Nebuď tak drzá, hergot. - Prosím?
- Chtěl, abys jedla. - Nechutná mi to.
Zkus to. Prosím.
- Servírujeme za tři minuty, přátelé! - Ano, šéfe!
TŘETÍ CHOD
Pinot Noir z vinařství Ross Cobb, ročník 2013.
Dekantovali jsme jej ponorným mixérem, aby se probralo ze spánku.
Slavonský dub, bohaté třešňové a tabákové tóny
a slabý náznak stesku a lítosti. Ano. Ať vám chutná.
Stesk a lítost. Ty mám nejradši.
- Zase na nás civí. Odkud ji známe? - Neznáme.
Vážně vypadá jako Claire.
Proč to pořád opakuješ? Nevypadá.
- Nemyslíš? - Naší Claire se vůbec nepodobá.
- Ten stejný nepřítomný pohled. - Můžeme přestat? Prosím?
- Já vím. Kdybys hypoteticky odcházela... - Jo.
...což neodcházíš, co bys jako dělala?
- Tvůrčí pomocnou spoluproducentku. - A to je jako co?
Jde o produkci. Produkovala bych, nebo pomáhala produkovat věci.
A to je lepší?
- Má to budoucnost. Je to korporátní... - Aha.
- Jinou budoucnost. Chápeš? Korporátní... - Ještě že je to hypotetický.
Další chod se jmenuje Vzpomínka. A to přesně má evokovat.
Vzpomínku. Povím vám jednu svoji.
Když jsem vyrůstal ve městě Waterloo ve státě Iowa,
v úterý jsme mívali k večeři tacos.
Jo!
- Úterní tacos! - Jo!
A tato dáma zde je má matka.
Jak vidíte, je dost opilá. To není výjimečné.
Když mi bylo sedm let, otec jednou v úterý dorazil domů dost ožralý.
Byl namol. Ani to nebylo výjimečné.
Moje matka se rozčílila a začala na něj ječet.
Omotal jí okolo krku telefonní drát a začal ho utahovat.
Plakal jsem. Řval jsem. Prosil jsem, ať přestane.
Přestal až ve chvíli, kdy jsem ho bodnul do stehna kuchyňskými nůžkami.
Pamatuješ si to, viď, matko? Asi jsem ho ten večer měl bodnout do krku.
Ale když jsme mladí, moc nám to nemyslí.
Jak si asi dovedete představit, byla to nezapomenutelná večeře s tacos.
- Aspoň že tak. - Co to mělo být?
- Divadlo. - Tobě se to líbilo?
Jo, díky tomu se stal šéfkuchařem a umělcem.
- Ten se fakt vyžívá v černým humoru. - Je vážně svérázný.
Nyní podáváme
domácí uzené stehno al pastor z kuřete Bresse
a naše domácí tortilly z kukuřičné mouky. Jedna z našich specialit.
- Díky. - Neustále měníme menu,
ale jak paní Bloomová ví, tento pokrm je od začátku neměnnou konstantou.
- Jak jste jednou řekla... - Dostal vás do první ligy.
Do první ligy.
Zajímalo by mě, proč zrovna do první ligy.
Ale jelikož vždy inovujeme a bojíme se irelevance,
aktualizujeme naši klasiku. Ty fotky jsou z laserového gravírovacího stroje.
Použili jsme ho vůbec poprvé. Snad v nás všech tyto tacos vyvolají silné vzpomínky.
Dobrou chuť.
- Samozřejmě že servíruje taco. - Tady máš.
- Co je na nich? - Restaurace.
Které po mé recenzi zavřely.
- Má to být vtípek? - Nejspíš.
Co to je?
ŠŤASTNÉ VÝROČÍ
Tacos. K jídlu.
Ne, ty fotky. Na všech jsme jen my.
Tehdy ti zrovna odstranili melanom z čela.
Máš tam obinadlo. Jak milé. Pamatují si nás.
Tylere, to jsi ty?
Jo. Jak jsem dneska fotil, do prdele.
To je magor.
Já věděl, že mě nenávidí. Nemyslel jsem, že mu to bude vadit. Mám se omluvit?
A za co jako?
DOKTOR SLUNÍČKO
- Co? - Doktor Sluníčko.
- Na ten film jsem úplně zapomněla. - Hloupá role. Příšernej scénář.
- Ale zábavný natáčení. - Je to sranda mezi kamarády, ne?
Jo, jo, je to můj kamarád.
Ale mám já vůbec nějaký kamarády?
Počkat.
- Co to je, do hajzlu? - Jsou to...?
Jak je získali?
KAJMANSKÉ OSTROVY BANKOVNÍ PŘEVOD
To není dobrý.
Promiňte?
- Můžu vám nějak pomoct? - Jo.
- Co to sakra je? - Tortilly.
Jo. A co je tohle?
Tortilly s daňovou evidencí firmy EchoBrite a dalšími dokumenty.
Vaše firma vytváří faktury s falešnými poplatky.
- Odkud je máte? - Promiňte, šéf své recepty neprozrazuje.
Uvědomujete si, v jakým jste průseru? Do rána vám to tady zavřeme.
Ne, to nebude nutné.
Dobrou chuť.
A tady jsi ty a...
Kdo je ta žena?
Jak to mám vědět? Je to podvrh.
Nějaký stupidní žertík.
- Jsou to zasraný tacos. Neublíží nám. - Jo, ale obstojí u soudu.
Můžeme to věrohodně popřít a pokud se nás pokusí udat...
Správně! Když udají nás, udají i Verricka.
Byli by ve stejný prdeli jako my. Nic se nám nestane. Nemám pravdu?
- Jasný. - Serem na to.
- Nemůžou tě vyfotit bez tvého souhlasu. - Mlč, nech mě myslet. Musím to napravit.
Napravíš to tak, že to pošleš do kuchyně. Promiňte. Promiňte, pane!
- Hej, Margot! Margot! - Tos na mě lusknul prsty, krucifix?
- Na tuhle rezervaci jsem čekal věčnost. - To je mi fuk.
Tady nic do kuchyně neposíláš, ty mimino. Děkuješ jim už za to, že jsi tady.
- Jak jsi mě to nazval? - Miminem. Chováš se tak.
Okamžitě se mi omluv. Takhle se mnou nemůžeš mluvit.
Jo, můžu, protože to já za tohle platím. Tak sklapni a jez.
Bože můj.
- Tohle je neskutečný. Musíš to zkusit. - Ne, díky. Nenech se rušit.
Slečno Millsová?
Jak vám můžu pomoct?
- Hledám dámskou toaletu. - Přímo tudy.
Díky.
- Co je za těmi stříbrnými dveřmi? - Něco vážně speciálního.
Ne, nemůžeš...
- Tady nesmíte být. - Rád bych věděl, co přesně
vám na posledním chodu nechutnalo.
Sotva jste se dotkla jídla. Proč?
- Musím to vědět. Proč nejíte? - Proč vám na tom sejde?
Beru svou práci velmi vážně. A vy nejíte.
A to mě bolí.
Asi prostě nemám hlad.
Řekl jsem vám, kdo jsem. Julian Slowik, místní šéfkuchař.
Kdo jste vy?
Zeptám se znovu, kdo jste?
Margot Millsová.
Odkud jste, Margot?
Z města Grand Island v Nebrasce.
Je vám líp? Chcete znát adresu mámina přívěsu, vy kreténe?
Nechcete, abych si myslel, že tohle jste vy. Tak kdo jste?
Jsem Margot.
- Neměla byste tady dnes být. - Prosím, kliďte se mi z cesty.
ČTVRTÝ CHOD
Stále velmi teatrální a minimalistické. Jako japonský styl minimarisuto.
- Byl to od něj jen žert, že? - Ano.
- Co sis myslel o těch tacos? - Je to dialog. Je to hravé.
Jsem nadšený. Jsme připraveni na další chod.
- Bude vám... - Promiňte, ale co se to děje, do hajzlu?
Můžu to doříct, prosím? Nevadí?
Děkuji.
Dámy a pánové, představuji vám zástupce šéfkuchaře, Jeremyho Loudena.
Jeremy vytvořil další chod.
Jmenuje se Nepořádek. Jeremy se narodil ve městě Sparks v Nevadě
a vystudoval Kulinářský institut v Hyde Parku.
Jak mi napsal v srdceryvném dopise, toužil pracovat pro mě zde v restauraci Hawthorn.
- Nemám pravdu, Jeremy? - Ano, šéfe.
Jeremy je talentovaný.
Je dobrý kuchař. Dokonce moc dobrý kuchař.
Ale není skvělý.
Nikdy nebude skvělý.
Zoufale touží po mé prestiži, mé práci a mém talentu.
Usiluje o věhlas, ale nikdy ho nedosáhne.
- Je to tak, Jeremy? - Ano, šéfe.
Stejně jako já v jeho věku se i Jeremy vzdal všeho, aby dosáhl svých cílů.
I on je pod neustálým tlakem,
aby servíroval to nejlepší jídlo na světě.
A i když všechno dopadne dobře a jídlo je dokonalé
a zákazníci a kritici jsou spokojeni,
není možné se vyhnout nepořádku, který si naděláte ve svém životě,
ve svém těle a ve své mysli. Tím, že ze sebe vydáte všechno, co máte,
abyste se zavděčili lidem, které nikdy nepoznáte.
Jeremy...
Líbí se ti tento život? Život, který sis vysnil?
- Ne, šéfe. - A chtěl bys můj život?
Nemyslím mou pozici a talent. Můj život.
Ne, šéfe.
Dámy a pánové, vaším čtvrtým chodem
je Nepořádek od zástupce šéfkuchaře Jeremyho.
- Kurva! - Proboha!
Co to děláte?
- Zbláznil jste se? - Co to bylo, kruci?
- Takovej šok jsem nečekal. - Co to má bejt, hergot?
- Posaďte se, prosím. - Všechno je v pořádku.
- Co se stalo? - Je to součást menu. Součást naší show.
- Cože? - Tohle je show?
- Za to přece platíte. - To byl trik? Co to bylo?
- Tohle je exkluzivní zážitek. Posaďte se. - Co to bylo, kurva?
Díky moc.
Je mrtvej?
- Určitě to byla atrapa. - Zůstaňte tady.
- Už jsem to viděla. - To není vtipný.
- To je reálný, hergot? - Co se to děje?
- Vypadá to fakt skutečně. - Ne.
- Je to jenom divadlo. - Co to melete, dámo?
- Právě se zastřelil, do prdele! - Vypadalo to fakt reálně, Lillian.
Je to jenom jako na divadle.
- Vážně? - Jo. Celej on. Je to součástí menu.
VAŘENÁ ZELENINA, PEČENÁ SVÍČKOVÁ, KONFITOVANÉ BRAMBORY,
HOVĚZÍ ŠŤÁVA, KOSTNÍ DŘEŇ ODPOČÍVEJ V POKOJI, JEREMY LOUDENE
Jezte!
Dobrou chuť.
- Připravte pátý chod. - Ano, šéfe!
Co se to děje?
Biodynamické víno Cabernet Franc
od našich přátel z vinařství Domaine Breton.
Neobsahuje žádné přidané siřičitany, má trochu zemitou vůni
a skvěle se hodí k pečeným bílkovinám.
- Odcházíme. - Musím si vzít svůj pléd.
- Kašli na něj. - Pane Leibrandte?
- Jdeme. - Proč?
- Odcházíme. - Není tady loď, co by vás odvezla.
- Zavolám si helikoptéru. - To bude bez signálu dost náročné.
- Uhněte, krucifix. - Udělej, co chtějí, proboha!
- Vyřeším to. Nech to na mně. - Jakou rukou, pane Leibrandte?
- Cože? - Jakou rukou to vyřešíte? Pravou, levou?
- Co to tady žvaníte? - Máme vybrat za vás?
A co jako?
Tak dobrá. Levá ruka.
Prsteníček.
Pusťte mě ven! Ne!
- Nechte ho. - Co blbnete?
- Nechte ho být! - Nechte ho na pokoji!
Nehýbejte se, prosím.
Co to děláte, do píči?
Richarde!
Nezvedejte se.
Zůstaňte na svých místech.
- Co to... - Co se to děje? Sežeňte mu doktora.
- Potřebujete pomoct na své místo? - Leží tady prst.
- Ten muž vříská bolestí! - Posaďte se, prosím.
Pane?
- To není vtipný, dámo! Ježíši! - Všechno je součástí menu.
Proboha!
Tohle je skutečný, že jo? Nezvládnu být rukojmí.
Tak si s ním promluv! Přece ho znáš, ne?
- Vymyslel jsem si to. - Proč?
Protože jsem děvka, co ráda předstírá, že zná slavný lidi.
Prsten vašeho muže, madam.
- Děkuju. - Není zač.
Tede! Vážně si myslím, že tohle celé na nás má zapůsobit.
Myslím na nás dva. Proto mi napsal.
A tohle je neuvěřitelný.
- Ty herecký výkony jsou úchvatný. - Co to melete?
Šéfkuchař vás chce vidět v kuchyni.
- Můžu jít i já? - Ne.
Ne, promiňte, ale tohle vážně nepůjde.
- Proč to děláte? - Tohle nepůjde.
O čem to mluvíte?
- Kdo jste? - Margot.
- Jsem Margot. - Obsluhoval jsem spoustu Margot. Nejste.
- Ani omylem. - A co na tom záleží, do kelu?
Záleží na tom, jelikož toto menu a hosté a celý tento večer byl pečlivě naplánován.
A vy nejste součástí tohoto plánu. A kvůli tomu jde všechno do kytek.
Musíme vědět, kam vás máme usadit.
S námi, nebo s nimi?
Je to velmi důležité.
A pak mě necháte žít?
Jestli vás nechám žít? Samozřejmě že ne!
Nechápete, že to by pokazilo celé menu?
- Dnes tady umřeme všichni. Nemám pravdu? - Ano, šéfe!
Otázkou je, jestli chcete umřít s těmi, kdo dávají, nebo s těmi, kdo berou?
Ale umřu tak jako tak? V tom případě na tom nezáleží.
Ne, záleží. Na všem v této kuchyni záleží.
Vyberte si. Tato rozhodnutí jsou důležitá.
Menu je časově omezené.
Za 15 minut si dám přestávku mezi chody.
Do té doby se musíte rozhodnout.
My, nebo oni.
Mezitím se znovu usaďte. Další pokrm je skvostný.
- Servírujeme za pět minut! - Ano, šéfe!
- Mám vás rád. - My tebe také, šéfe!
Zatraceně! To tě naučil něco vařit? Bílkovinu, nebo zeleninu?
Do psí řiti. To není fér. Proč učil zrovna tebe?
Kouříš. Ani si to nevychutnáš.
NĚCO NA VYČIŠTĚNÍ CHUŤOVÝCH BUNĚK ČAJ Z BERGAMOTU A JETELE LUČNÍHO
Zahnali nás do kouta. Co teď? Jaký máme možnosti?
Dveře hlídají, ale můžeme to zkusit.
- Jo. - Podíval se někdo do chodby, jestli...
Musíme něco podniknout. Nesmíme být zbabělci.
Tohle zabralo v mým bijáku Přepadení. Zaútočíme na ně příborama.
- S nožema to určitě umí líp oni. - A máme na vybranou?
- Já nevím. - Tak co teda?
- Jebat na to, rozbiju to zasraný okno. - Jo, jdi na to!
Do píči!
- Pomůžu vám zpátky k vašemu stolu. - Kurva.
Je mi líto.
- Bože. - Kruci.
Jak říká jedno přísloví: „Někdy vše vyřeší šálek dobrého čaje.“
To jsem se naučil, když jsem vyrůstal v Bratislavě.
Nejenže vám vyčistí chuťové buňky,
ale je také uklidňujícím balzámem, když musíte čelit nepříjemné pravdě.
Ale než budeme pokračovat...
Má někdo nějaké otázky týkající se mé osoby nebo restaurace Hawthorn? Cokoli?
- Cítím tam správně bergamot, šéfe? - Ano.
- Šéfe? - Ano?
Myslím, že mluvím za všechny, když řeknu, že... Chci vědět, teda chceme vědět...
- O co vám jde, do prdele? - Povím vám to.
Považujte se za ingredience v degustačním konceptu.
- Cože? - Jde o koncept ochutnávání.
Obrazně řečeno.
Lépe to popsat nedokážu.
Ale nic z toho by pro většinu z vás nemělo být překvapením.
Paní Bloomová. Lillian, pokud mohu. Má milovaná zastánkyně z počátku mé kariéry.
Moc dobře ví, kolika lidem zničila život.
- Ne. Tak počkat, šéfe. - Ne, vy mluvit nebudete.
Omlouvám se, šéfe.
- Souhlasil jste s rozhovorem s Lillian. - Cože?
- Díky tomu vznikla tahle restaurace. - Dáváte prostor její špíně.
Podporujete ji. Hýčkáte si ji.
- Další nepovedená emulze, madam. - Líbilo se vám, že jsem vás sem pozval.
Že toužím po vaší účasti. Vaše ego bylo ukojeno.
Ale to se dalo čekat. A vy jste mé ego také živila.
- Deset minut, slečno Millsová. - Prosím, můj manžel musí do nemocnice.
- Nic mi není. Jen nechte jít mou ženu. - Mí věrní zákazníci.
Kolikrát jste tady za posledních pět let jedli?
- Nevím. Šestkrát, sedmkrát? - Víckrát, Dicku.
Jedenáctkrát.
Většina lidí se považuje za šťastlivce, když se tu najedí jednou.
Pane Leibrandte, prozraďte mi laskavě jeden pokrm, který jste tu minule jedli.
Jedenáctkrát jste se sem dopravili lodí.
Pokaždé vám představujeme každé jídlo.
Dozvíte se naprosto přesně, čím vás krmíme.
Prosím, jmenujte jedno jídlo, co jste tu jedl naposledy. Nebo předtím.
Jedno jídlo. Prosím.
- Tresku. - Cože?
- Tresku. - Tresku.
To nebyla treska, vy osle. Ale platýs.
Vzácný platýs skvrnitý, sakra.
- Sejde na tom? - Tomu platýsovi na tom sejde.
A umělci, jehož dílo vaše vnitřnosti promění ve sračky.
Má práce už dosáhla takové ceny,
že ji může okusit jen vaše společenská vrstva.
A jako blázen jsem se snažil uspokojit lidi, které uspokojit nelze.
Počínaje jí.
Ale taková je už naše kultura, že? A má restaurace je součástí problému.
Tvrdíte, že patří vám. Ale jestli máme být všichni upřímní, nepatří.
Máte pravdu. Doug Verrick je můj andělský investor.
Vlastní tento ostrov a tuto restauraci. A jelikož je Hawthorn celým mým životem,
musím říct, že mě Doug Verrick vlastní. Až na to, že je to trochu složitější
a já teď vlastním Douga Verricka.
- Ježíši. - Proboha.
- Ty vole. - Hej, jak tohle můžeme zastavit?
- Ne. - Dost, prosím.
Řekněte nám, jak to zastavíme.
- Nezastavíte. - Máme peníze.
Dostanete tolik, kolik si řeknete. Řekněte nějaký číslo, kurva!
Ne. Vaše peníze nepotřebuju.
Díky němu jste během covidu nezavřel, vy čuráku!
To je pravda. A zpochybňoval moje menu.
Dokonce chtěl i nějaká jídla nahradit,
ale my žádná jídla v restauraci Hawthorn nenahrazujeme!
Padlého anděla, prosím.
Ne! To ne!
Co to sakra je?
- To je kurva... - Poslouchejte. Tak poslouchejte.
Ne! Juliane!
- Tohle je kurva šílený. - Poslouchejte.
Ne...
Poslouchejte.
- Sakra. - Tak už poslouchejte!
Jo.
Slyšíte to?
A...
už je pod vodou a...
ticho.
Slyšíte to? Slyšíte to ticho? Poslouchejte, slyšíte ho?
To ticho znamená... že jsem svobodný.
Čas vypršel, slečno Millsová. Šéf si s vámi promluví ve své kanceláři.
Vstupte.
- Rozhodla jste se? - Ano.
- A jak zní vaše rozhodnutí? - Měl jste pravdu.
Neměla bych tady být.
Říkám to se vší úctou, protože jste určitě nesmírný génius,
ale tohle všechno vážně není pro mě.
Nejste přesvědčená, že jsem génius, tak nelžete.
Fajn. Nejsem přesvědčená, že jste génius.
- Čekal jsem něco víc. - Polibte si!
Budu muset učinit vaše rozhodnutí za vás.
Patříte sem. Ke svému typu lidí.
- K jakému typu lidí? - K těm, co odhazují hovna.
Myslíte, že to nepoznám? Kolegu z oboru služeb poznám vždy.
Pan Leibrandt. Jak ho znáte?
- Celý večer ho pozorujete. - Dobře to víte.
Ne, nevím.
Takže si zaplatil za zážitek.
A jako další zprostředkovatel zážitku poznám, že vás nic jen tak nerozhodí.
Tak jak vás rozhodil?
- Nerozhodil... - Margot.
Měla jsem s ním ve všem souhlasit, zatímco se bude ukájet.
- Zvláštní. - Ani ne.
Dost neoriginální.
Rozhodilo mě, když chtěl, abych mu řekla, že je dobrej člověk
a že jsem jeho dcera, že mě miluje a já jeho a...
Aha, takže je romantik.
Ne, detaily znát nepotřebuju. Vím, jaké je mít špatného zákazníka.
Jo.
Baví vás poskytovat své služby?
Ano.
Nebo aspoň dřív.
- A vás poskytovat své služby? - Dřív ano.
Už celou věčnost jsem nezatoužil někomu uvařit.
A to mi skutečně chybí.
Pojďte se mnou.
Všichni jste tak skleslí!
Dámy a pánové, náš další chod...
si vychutnáme na večerním vzduchu!
Pojďte! Ven!
- Prosím, pane. - Ven.
Můžeme uprchnout na lodi.
- I stálí zákazníci. Jdeme. - Prosím, následujte šéfa.
Šéfe, rád bych si s vámi rychle promluvil.
- Pojďte! - Až po vás. Hosté mají přednost.
Richarde.
Následujte mě na poklidný večerní vzduch.
Nebojte se. Nemáte se čeho bát.
Najdeme loď a padáme odsud.
- A co pak? - Cože?
- Co pak? - Co to sakra meleš?
- Zemřeme. - Neboj.
- Ne, dnes tady zemřeme. - Jo, zemřeme.
Náš další chod představí zástupkyně šéfkuchaře Katherine Kellerová.
Dobrý večer.
Julian Slowik se mě před třemi lety pokusil ošukat.
Odmítla jsem ho. O týden později to zkusil znovu.
Opět jsem ho odmítla.
Ale nevyhodil mě. Ne.
Dál jsem pracovala v jeho kuchyni. Odmítal se mi podívat do očí.
Či se mnou mluvit. Trvalo to osm měsíců.
A může to udělat. Protože je hvězdou.
Je to chlapák.
Náš další chod se jmenuje Chlapská pošetilost.
Promiň.
Ježíši.
Našim mužským strávníkům nyní nabízíme možnost útěku.
Budete mít náskok 45 vteřin.
Poté se vás budou moji kuchaři snažit chytit.
Pokud vás chytí... Dobrá.
Odpočítáváme 45 vteřin.
- Podrž mi to. - Co?
- Soráč, jsem příšernej. - Jsi báječná kritička.
Hned sem někoho pošlu.
Vy též.
Tak zatím.
Zajdeme dovnitř? Začíná být chladno.
Přímo tudy.
- Dobře. - Pojďte.
Běžte!
ŠESTÝ CHOD
KRAB, FERMENTOVANÁ JOGURTOVÁ SYROVÁTKA, SUŠENÝ MOŘSKÝ SALÁT, UMEBOŠI, MOŘSKÉ ŘASY
- Díky. - Díky.
Je to fantastické. To kyselé umeboši...
a do toho ten kvas. Má to bohatou, a přesto čistou chuť. Je to delikatesa.
Kdysi by tohle pro mě hodně znamenalo, paní Bloomová.
- Je to vážně dobrý. - Je to výborné.
Nejvíc mi chutná to emodži.
- Umeboši. - Umeboši.
- Tohle je fakt něco. - Jste moc talentovaná.
- Děkuju. - Obvykle mi pěna moc nechutná, ale...
Neutíkej vedle mě, vole!
- To ty běžíš vedle mě! - Je to velkej les! Zmiz!
- Nech mě! - Vodprejskni!
Do prdele!
Bože můj!
Jo!
Takže... Znáte mého manžela.
Jo. Znám.
Aha.
Můžete nám to říct. Skutečně dneska všichni zemřeme?
Jinak by to nedávalo smysl.
- A co jako? - Naše menu.
- Proč ne? - Potřebuje zakončení.
Které vše koncepčně propojí. Jinak by to bylo jenom dobrý a koho to zajímá.
Vážně byste měla mít vlastní restauraci. Mohla bych vám s tím pomoct.
- O tom nepochybuju, paní Bloomová. - Ale musely bychom probrat...
- to umírání. - To byl můj nápad, že všichni umřou.
Jsem na něj fakt pyšná.
- Víno? Seru na to. - Ano, prosím. Díky.
Něco mi prasklo.
Kurva!
Do píči!
Speciální pokrm pro vítěze. Vajíčko s crème fraîche a javorovým sirupem.
VEJCE, CRÈME FRAÎCHE, JAVOROVÝ SIRUP
- Dobrou chuť. - Díky.
Je mi jasný, že je vám to u naprostý prdele,
ale nejmenuju se Margot.
Jsem Erin. Pocházím z města Brockton v Massachusetts.
Takže tak.
Večírek skončil.
- Pojďte, pánové. Vítejte zpátky. - Co jste měli za jídlo?
- Pane? Prosím. - Promiňte. Vezmu to. Díky.
Paní Bloomová. Prosím. Pomůžu vám. Ne, to je v pořádku.
- Tady. - Proboha živýho.
- Jak sis tam vedl? - Skvěle. Zaválel jsem.
Jako jedinej jsem jim utekl. Promiň. Jsem naprostej břídil.
To nevadí.
Kradu ti peníze.
- Já vím. - Vím, že to víš.
- Napsal jsem Sony negativní doporučení. - Já vím. Přidal jsi mě do kopie.
Vážení, obávám se, že naše menu nemůže pokračovat podle plánu,
dokud nevyřídíme jednu nedořešenou věc. Vás.
Mě?
Vás.
Proč jste tady?
- Protože jsem chtěl... - Napřed polkněte.
- Chtěl jsem ochutnat vaše jídlo. - Co vám bylo řečeno?
Co vám bylo dlouho dopředu řečeno?
Řekl jste mi, že půjde o nejlepší menu všech dob.
Správně. A dál?
- A že všichni zemřou. - „Všichni zemřou.“
Někdo vás měl doprovázet. Vybavuju si, že vás měl někdo doprovázet.
Ale tato mladá slečna to nebyla. Tak co se s vaším doprovodem stalo?
- Rozešla se se mnou, šéfe. - Tak jste vzal Margot.
Proč?
Nenabízíte stůl pro jednoho.
Zaplatil jste si ji, i když jste věděl, že zemře.
- Ano. - Ty nafoukanej sráči!
Zabiju tě, Tylere!
Uklidni se.
Nemůžete ji přece vinit. Osm měsíců jsem si s vámi dopisoval.
Dal jsem vám přístup do našeho světa, Tylere.
Odpřísáhl jste mi, že o všem pomlčíte. Proč myslíte, že jsem to udělal?
- Chtěl jste mě tady... - Proč?
- Říkal jste, že se vyznám v jídle. - Nejste jako ostatní, viďte?
- Dokonce i víte, co je to mixér Pacojet. - Jo.
- A co je bergamot. - Jo.
- Šlo ho tam cítit. - Ano. Ale vy jste ho identifikoval.
Poznal jste ho. To na mě udělalo dojem.
- Vážně? - Ano. Jste hotový kuchař.
A kuchaři patří do kuchyně. No nemám pravdu?
- Ano, šéfe! - Jo.
- Pojďte se mnou. - Skutečně? Já? Fakt?
Ano. Něco pro vás mám.
- Tak jo. - Pojďte sem. Dá vám to Elsa.
Kuchařský rondon.
- Pozornost restaurace Hawthorn. - Ty kráso.
Krása - Díky.
Moc vám to sluší. Že ano, Margot?
- Sluší mu to? - Ano, šéfe!
Pan fešák.
Napíšu vám tam vaše jméno.
„T, Y...
L, E...
R.“
- Moc vám děkuju. - Jsem na vás pyšný.
- Díky, šéfe. - Tylere, něco nám uvařte.
- Prosím? - Uvařte nám.
- Jste kuchař. Vařte. - To tady nedokážu.
- Vařte. - Teď? Já ne...
Vařte! Tak pojďte. Co potřebujete? Máme vše.
- Nebojte se. - Co byste chtěl?
Vstaňte, abyste viděli názornou ukázku.
Prosím. Tyler nám ukáže své kulinářské umění.
- Sledujte názornou ukázku. - Prosím, pojďte blíž.
Co potřebujete?
- Pórky. - Přineste kuchaři nějaké pórky.
Tady budete vařit. Co dalšího?
Ho...
- Hovno? Chcete hovno? - Ne, houby. Teda šalotky.
- Šalotky pro gurmána! Pana velmistra. - Pardon.
Pojďte blíž, musíme se od Tylera přiučit.
O této nové metodě krájení jsme zatím bohužel vůbec nevěděli.
Co dál?
- Máslo. - Pórek a šalotka osmažené na másle.
Jsem svědkem revoluce v gastronomii. Chcete nějakou bílkovinu?
- Jehněčí. - Jehněčí!
- Je to hotové, šéfe. - Myslíte? Určitě?
- Nechcete to vrazit do mixéru Pacojet? - Ne.
No teda.
Já zírám. Je to vskutku...
Příšerné.
TYLEROVY KECY
NEDOVAŘENÉ JEHNĚČÍ, NEPOŽIVATELNÁ MÁSLOVÁ OMÁČKA Z ŠALOTKY A PÓRKU
Kvůli vám se z našeho umění vytratilo tajemství.
Už to chápete, viďte?
Promiňte, šéfe.
Pojďte ke mně, synku.
Pojďte ke mně.
Ano, šéfe.
A teď jste také volná.
Dámy a pánové, omlouvám se. Toto nebylo původně součástí dnešního menu.
Usilujeme o dokonalost.
Která samozřejmě neexistuje. A to se těžko akceptuje. Tak mi prosím odpusťte.
Pojďte se mnou.
Tím končí naše ukázka. Usaďte se, prosím.
Poslouchejte mě.
V našem menu zbývá poslední slaný chod. Takže musíme začít připravovat dezert.
Na ten potřebujeme velký barel. Měl by být tady v rohu. Vidíte tady nějaký barel?
- Ne, nevidím. - Ani já.
Jelikož moje nedbalá kolegyně Elsa zapomněla někoho pověřit, aby ho přinesl.
Margot, místo toho pro ten barel zajdete vy.
- Já? - Ano. Pamatujete si tu udírnu?
Možná. Já ne...
- Šéfe, možná by někdo z nás měl... - Margot je už jednou z nás, Elso.
Že ano, Margot?
- Ano. - Co ano?
- Ano, šéfe. - Elso, dej jí klíč od udírny.
Ano, šéfe.
Běžte. Rychle!
Promiňte.
Omlouvám se, šéfe. Pane Slowiku.
Zdravím. Jak se máte?
Podívejte, co bych vážně...
Chtěl jsem říct, že...
Nechci znít nějak arogantně,
ale nemyslím si, že je to zrovna fér.
Možná kdyby...
Chcete vědět, proč vás trestám?
Jasně.
Viděl jsem váš film Doktor Sluníčko a vůbec se mi nelíbil.
- Počkat, cože? - Byla zrovna neděle.
Po dlouhé době jsem měl volný den.
Ten nejcennější den. Den, kdy je mi dovoleno žít.
A šel jsem sám do kina na film Doktor Sluníčko.
Já ho nerežíroval. Jenom jsem v něm hrál.
Ta vzpomínka na váš obličej v tom filmu...
Když vás teď vidím, pořád mě to pronásleduje. Pohání mě to.
Co se stane s umělcem, když už nemá žádný cíl?
- Je to k pláči. - Ne, máte pravdu.
A co ona?
- Na jakou jste chodila školu? - Na Brownovu univerzitu.
- Studentské půjčky? - Ne.
Promiňte, zemřete.
Zkurvysyn.
To jako fakt?
Do šéfova domu nikdo nesmí. Myslíte si, že jste výjimečná?
Porušila jste pravidlo.
Starám se o zákazníky, aby se šéf mohl starat o menu.
- Od první chvíle jste jenom na obtíž. - Omlouvám se.
Ale jestli se můžu zeptat... Proč byste pro něj umřela?
- Nenahradíte mě. - Cože? Věřte mi, nemám žádný...
Ne!
MIXÉR PACOJET
Dost!
To stačí!
O tom barelu mi neřekl. Na nic jsem nezapomněla.
Proboha!
REVOLUČNÍ ŠÉFKUCHAŘ RESTAURACE TANTALUS
NAPSALA LILLIAN BLOOMOVÁ
ZAMĚSTNANEC MĚSÍCE RESTAURACE HAMBURGER HOWIE'S - SRPEN 1987 - JULIAN SLOWIK
POLIB KUCHAŘE
Proboha.
Haló?
Hodně štěstí, milý Bryci,
hodně štěstí, zdraví!
- Řekls jim, že mám narozeniny? - Před třema hodinama to bylo vtipný.
Dík.
Nechte ho tam a posaďte se.
Musíte něco pochopit, Margot.
Jsem zrůda.
Ne, byl jsem zrůda.
A děvka.
Ale dnes večer jsou všechny mé činy čisté. Nesobecké.
A ta bolest konečně téměř zmizela.
Dlaně šéfkuchaře.
Azbestové dlaně.
Můžu vám na stůl přinést pánev z rozpálené pece bez jakékoli ochrany.
Už mi nic nemůže ublížit.
Jak řekl dr. King: „Z bolestné zkušenosti víme,
že utlačovatel svobodu nikdy nedaruje dobrovolně.
Musí si ji vynutit utlačovaní.“
- To právě citoval Martina Luthera Kinga? - Jo.
Co?
Vidím, že jste našla naši vysílačku.
- Okamžitě ukliďte jídelnu! - Loď!
Zavolala jste někoho?
- Loď. - Loď.
Co to děláte?
- Bacha! - Co mu to děláte?
Opatrně!
Pořádně to utáhni. Dobře.
Budete po něm chtít pomoct.
- Budete ho prosit. - Ne.
To by nebylo moudré. Nemůže vám pomoct. Položte si dvě otázky.
Zaprvé, jestli chcete být zodpovědní za smrt nevinného muže.
A zadruhé, proč jste se všichni celý večer
nesnažili víc bránit? Proč jste se nesnažili uprchnout?
Nejspíš by se vám to podařilo. Přemýšlejte o tom.
Dobrý večer, strážníku. Jak vám můžeme pomoct?
- Dostal jsem hlášení o incidentu. - Tady?
O jakém incidentu?
- O násilném incidentu. Jste majitel? - Jsem šéfkuchař.
Nedávno došlo ke změně majitele, ale to není podstatné. Nechci být drzý,
ale jak vidíte, zrovna podáváme jídlo.
Volal tady někdo na krátkých vlnách o pomoc?
Nemáme ve zvyku našim hostům k jídlu podávat krátkovlnné vysílačky.
Hej, nejste vy...
Ano, jsem.
Páni, jsem velkej fanda.
- Děkuju vám. - Nechcete jeho podpis?
- Nechci vás obtěžovat. - Ne, vůbec by mě to neobtěžovalo.
Ale nemám...
Ne, my pero máme. Podepište se mu.
Jo. Děkuju.
- Vaše jméno? - Dale.
- Dale. Jak se máte? - Dobrý večer. Jste skvělej.
Se ženou milujeme ten... jak se ten film jmenuje? Hrajete tam toho chirurga.
Jo. Doktor Sluníčko.
- Jo! To bylo bezvadný. - Tady máte.
Díky moc.
Oukej. Ještě jednou se omlouvám, že jsem vás obtěžoval.
- Tak já už půjdu. - Podepíšu se vám kdykoli.
Děkujeme vám, že sloužíte.
POMOZTE NÁM
- Ruce za hlavu! Všichni! Hned! - Ale ne, to má být vtip?
- Žertujete? - Nežertuju, pane.
- Tohle je jistě jen nedorozumění. - Pomozte nám!
- Jo! - Chce nás všechny zabít!
- Všichni si okamžitě sedněte! - Je to zasranej magor!
Sedněte si! Ticho! Všichni se vraťte na svoje místa!
Okamžitě si sedněte!
- Ticho! - To on! Chce nás zabít!
- Vážení! - Chce nás všechny zabít!
Buďte zticha!
Vy. Na kolena a ruce za hlavu. Hned teď.
Ano! Děkujeme vám!
- Jste v naprostý prdeli! - Jo!
- Bože můj! - Ti sráči k němu patří taky, bacha.
- Klid! - Naserte si!
- Klid. - Vy zmrde!
Nehýbejte se, dokud neřeknu. Ani hnout!
- Co to vyvádíte? - Hej!
- Na něj! - Ne!
Děkuji ti, Dale. Díky.
Výborně.
V kuchyni buď spolupracujeme, nebo nic nefunguje.
Jako tým.
Vy, Margot z Nebrasky...
Zradila jste naše posvátné pouto důvěry.
A ukázala jste, že vaše řemeslo je lehkomyslné.
Spletl jsem se.
Jste jedlík. Jste konzument. Jako všichni ostatní.
- Poslední chod! Servírujeme za pět minut! - Ano, šéfe!
- Vaše jídlo mi nechutná. - Prosím?
Říkám, že mi vaše jídlo nechutná. A chci ho vrátit zpátky.
To mě mrzí.
Co se vám na mém jídle nelíbí?
Tak zaprvé, vzal jste nám radost z jídla.
Každý váš pokrm byl nějakým intelektuálním cvičením.
Ne něčím, co si člověk chce vsedě vychutnat.
Vaše jídlo chutná, jako by bylo připravené bez lásky.
To je směšné. Vždy vaříme s láskou.
- Viďte? - Ano, šéfe!
Všichni vědí, že láska je nejdůležitější přísadou.
Pak si lžete do kapsy. Myslela jsem, že dnes večer si říkáme nepříjemné pravdy.
Tohle je jedna z nich. Vaříte s posedlostí, ne s láskou.
I vaše teplá jídla jsou chladná.
Jste šéfkuchař. Vaším jediným posláním je lidem servírovat jídlo,
které jim bude chutnat. Selhal jste.
Selhal jste. A nudil jste mě.
A nejhorší ze všeho je, že mám pořád zatracenej hlad.
- Máte pořád hlad? - Ano, mám.
- Jak moc velký hlad? - Hladovím.
Co byste si dala?
- Co máte? - Všechno.
- Víte, na co mám vážně chuť? - Povídejte.
Na cheeseburger.
- Jo, můžeme vám udělat cheeseburger. - Skutečnej cheeseburger. Žádnou okázalou
avantgardní kravinu. Skutečnej cheeseburger.
Udělám vám výborný a tradiční cheeseburger.
Pochybuju.
Budete mít stejný pocit, jako když jste cheeseburger jedla vůbec poprvé.
Ten levný, co byl pro vaše rodiče drahý.
- Ukažte. - Jak ho máte ráda?
Medium. S americkým sýrem.
Ten je na cheeseburger nejlepší. Roztaví se, aniž by se rozpadl.
- Kolik mě to bude stát? - 9,95 dolarů.
I s hranolkama?
- Nielsi? - Ano, šéfe?
- Jede ještě fritéza? - Ano, šéfe.
Vlnité, nebo steakové?
Tak tohle...
- je pravej cheeseburger. - Jo.
To je pravý cheeseburger.
Bohužel jsem měla asi trochu velké oči.
Chápu.
Můžu dostat zbytek s sebou?
Vteřinku, prosím.
DOPLŇKOVÉ JÍDLO: CHEESEBURGER ZKRÁTKA DOBŘE UDĚLANÝ CHEESEBURGER
Cheeseburger s sebou.
A dárková taška.
Děkujeme, že jste u nás jedla.
Děkuju.
Za všechno.
Před naším posledním chodem musíme ještě vyřešit účet.
U nás se spropitné nedává, je započítáno do ceny.
A užijte si prosím dárkové tašky. Jsou tam parádní věci.
Brožura našich místních dodavatelů,
domácí granola...
jeden prst Douga Verricka a kopie dnešního menu.
Ne. Večeři platí časopis.
Říkal jsem, že neodejdeš.
Ještě jednou vám děkuji, že jste s námi dnes povečeřeli.
Představujete zkázu mého umění...
a mého života.
A nyní budete jeho součástí.
Doufám, že půjde o mé mistrovské dílo.
Naším posledním dezertem je laškovná variace na klasickou prasárničku.
Marshmallow sendvič. Ten nejurážlivější útok na lidské chuťové buňky,
jaký byl kdy vymyšlen. Neeticky získaná čokoláda a želatinová cukrová voda
uvězněná v průmyslově vyráběných sušenkách.
Představuje vše, co je s námi špatně. Přesto si ho spojujeme s nevinností.
S dětstvím.
S rodiči.
Ale tuhle zasranou obludnost přemění oheň.
Proboha.
Očistný plamen.
Vyživuje nás, zahřívá,
přetváří, formuje
i ničí.
Nesmíme se ho bát.
Ježíši Kriste! Do hajzlu! Prosím!
Musíme být očištěni.
Být čistí.
Jako mučedníci...
nebo kacíři.
Pohltí nás
a znovu stvoří.
Děkuji vám.
- Mám vás rád! - My tebe také, šéfe!
MARSHMALLOW, ČOKOLÁDA, SUŠENKA, ZÁKAZNÍCI, ZAMĚSTNANCI, RESTAURACE
České titulky: Jakub Doležal