31 січня 2011 року внаслідок зниження попиту на гіпсокартон,
після 88 років існування US Gypsum закрив своє виробництво в Емпайр, штат Невада.
До липня індекс Емпайр, 89405, був анульований.
- Так, ось це тобі. - Так дякую.
Бережи себе.
Що за немовля спить
на руках Марії?
Янголи зустрічають його тихою хвалою,
А вівчарі стережуть його сон.
Не бачу вашого бронювання.
Я в списку тимчасових співробітників Амазону.
Перевірте MCD.
— Знайшла. — Ага.
Доброго ранку! Як ваш настрій?
Зараз поговоримо про техніку безпеки.
Дотик в трьох точках.
І чому дотик в трьох точках такий важливий?
- Щоб не впасти зі сходів. - Вірно, щоб не звалитися зі сходів.
Три точки - це ваш винахід, так?
- Це Карл. - Привіт.
— Енджела. — Чудово.
Даґ, Райан, Тереза.
- І Кері. - Дуже приємно.
- І твоя стара знайома. - Лінда Мей. А я Ферн.
Це моя подруга Ферн.
- Привіт всім! - Як справи?
Це теж з пісні Smiths:
«Коли смієшся, танцюєш і живеш на повну,
почуй мій голос і згадай мене добрим словом ».
І ось ця моя улюблена:
«"Дім" — просто слово
чи те, що ти несеш в собі?» Ось...
- Класно. - Я теж так думаю.
Його тексти дуже глибокі.
- Так. - Ні.
Минулий власник просто кидав матрац на підлогу,
але мені це не сподобалося.
Мені потрібне було ліжко, щоб під ним теж було місце.
Коробки для речей поставити.
Спочатку вперед, щоб можна було дістати з салону.
І назад, щоб діставати з вулиці.
- Розумно! - І я так подумала.
Бачиш?
Це була коробка для приладдя мого чоловіка. Я поставила засувку,
коли відкриваєш, стопер тримає дверцята.
І ще одна робоча поверхня готова.
А всередині я зберігаю свої скарби.
Тарілки, подаровані батьком.
Він їх скуповував, Лінда Мей, на дворових розпродажах.
Подарував їх всіх мені на випуск зі школи.
- Краса. - Яка краса.
Візерунок називається «осінній лист».
У мене з собою не все, але все одно...
Яке ім'я вибрала для фургона?
Ванґард.
Потужно, дуже потужно.
Вона у мене така.
Гей, що робиш?
Ферн?
— Чудово, Бренді. — Привіт, Ферн.
- Привіт, дітлахи. - Здрастуйте.
- Як ти? - Та нічого.
Давно не бачилися.
Як твої справи?
- Добре. Дякую. - От і добре. Гарно виглядаєш.
- Підстриглася? - Так, підстриглася.
- Мені дуже подобається. - Дякую.
Ти знову в Амазон працюєш?
- Так. - Подобається?
Добре платять.
І що, досі в фургоні живеш?
Так. Припаркована над парком Пустельної троянди.
Ми там тільки що проїжджали.
- Справді, дівчата? - Як твоя матір?
Чудово. Шалено сумує за тобою.
- Передай, що я теж сумую. - Звичайно, само собою.
Чесне слово, Ферн, якщо...
якщо тобі ніде зупинитися,
приїжджай, посидиш у нас. Ми хвилюємося за тебе.
Дякую. Не хвилюйтеся.
Якщо що, я дам знати. Обіцяю.
- Гаразд, бувай. - Побачимося, Обрі.
- Привіт. - Здрастуйте.
Як і раніше найрозумніша в школі?
Щось таке, так.
Пам'ятаєш що-небудь з того, що ми розучували?
Так.
«Все завтра, знову завтра, знову завтра.
А наші всі вчора лише висвітлили
Дурням дорогу до дурної, запорошеної смерті.
Дотлівали, недогарки!»
- Чудово. Дякую. - Вам дякую.
Мама каже, що ви бездомна, це правда?
Я не бездомна.
У мене просто немає будинку.
- А це різні речі, так? - Так.
Не хвилюйся за мене. Я в порядку.
Гаразд.
Перед тим як перебратися сюди,
я всюди шукала роботу, подавала резюме.
У 2008 було складно.
Дуже, дуже складно.
Я думала про самогубство.
Вирішила, що піду,
куплю випивки, відкрию газ в плиті,
і буду пити, поки не відключуся.
А якщо я прокинусь,
запалю цигарку і підніму все у повітря.
А потім подивилася на своїх довірливих собак.
Моїх спанієля і пуделя.
І просто...
не змогла так з ними вчинити.
Тоді я ось що подумала.
Телеграм спільнота @ukrsuberror
Я не можу так вчинити і з собою.
Мені було майже 62,
я залізла в інтернет, щоб перевірити свою соціальну допомогу.
550 доларів.
Ферн, я важко працювала все життя.
Працювала з 12 років,
виховала двох доньок. В голові не вкладається.
Ну ось, в інтернеті я і знайшла Боба Веллса і його трейлери.
Вирішила, що буду жити в фургоні. Мандрувати.
І не стану працювати до кінця своїх днів.
РГВ - це табір початківців-кочівників...
Боб Веллс схожий на Санту.
Правда? Так всі кажуть.
Що значить РГВ?
Рандеву Гумових Волоцюг.
Табір розбито в Арізоні, прямо посеред пустелі.
На громадських землях.
Приїжджай. Я тобі намалюю мапу.
Ні, я навряд чи зберуся.
Сподіваюся, що ти приїдеш. Залишу тобі мапу про всяк випадок.
У РГВ це і головне.
Ми - група підтримки для тих, кому терміново потрібна допомога.
Побачимося наступного року, Ферн.
- Веселих свят. - І тобі, Даґ.
У Карла інфаркт.
- Він помер? - Ні.
Але дочка відвезла його на Захід.
А собаку тут покинули?
Не змогли взяти. Не хочеш його залишити собі?
Він чудовий пес.
- Дуже ласкавий. - Ні. Ні.
Гаразд. Ти їдеш в четвер, так?
- Так. - Гаразд.
- Вчора в Амазоні був останній день. - Зрозуміло.
Амазон оплатили парковку до четверга.
А там 375 доларів на місяць.
А немає знижки, якщо я не користуюся електрикою?
У мене ж фургон є.
Ні, але якщо вже ти на колесах,
тобі легко буде поїхати
на південь, до тепла.
Так, але я хотіла ще тут попрацювати.
Ну, удачі.
З роботою тут не дуже.
- Бувай, Патті. - Бувай, Ферн.
Побачимося наступного року.
Мій чоловік працював в USG Mine and Empire.
І я кілька років працювала у відділі кадрів.
Це моя остання посада на повну ставку. Але я багато працювала на півставки.
Касиром в магазині Емпайр.
П'ять років заміняла вчителів в школі.
А коли Емпайр закрили,
всім місцевим робочим довелося переїхати?
Так, близько року тому.
Ну і ну. Коли ви хочете повернутися до роботи?
Зараз.
Зараз складні часи.
Подумайте про достроковий вихід на пенсію.
Я навряд чи проживу на допомогу і...
Мені потрібна робота.
Я люблю працювати.
Не знаю, куди вас можна влаштувати.
— Чудово! — Привіт.
Я Рейчел. Менеджер в Поп Пік.
— Я Ферн. — Привіт, Ферн.
Я порозпитувала, мені сказали, що тут можна запаркуватися на ніч.
Звичайно, стій скільки треба.
Але стане набагато холодніше,
ночі тут холодні.
- Мороз неабиякий. - Це зрозуміло.
Не хочу здатися нав'язливою, але тут недалеко є церква.
Біля кафе. Баптистська церква.
Вони надають нічліг.
- Я сама впораюсь. - Зрозуміло, зрозуміло.
- Ми ось тут, якщо щось знадобиться. - Дякую.
Добре, що ти приїхала.
- Ось він, Боб Веллс. - Сідайте. Ось стілець.
І що найдивніше,
ми не просто змирилися з тиранією грошей, тиранією ринку,
ми прийняли їх. Ми з радістю працюємо на їх тиранію
до самої смерті.
На думку тут приходить ломовий кінь.
Ломовий кінь готовий загнутися на роботі.
А потім його виганяють нічого не даючи.
З багатьма так і відбувається.
Якщо суспільство викидає нас геть
і відправляє, як коня, без нічого,
то нам, ломовим коням, потрібно зібратися разом і підтримувати один одного.
Ось, по суті, і все.
Я так розумію: Титанік йде на дно,
економіка перебудовується.
Тому моє завдання - дістати шлюпки
і посадити в них стільки людей, скільки встигну.
- А це що? - Веганські.
Ні, я м'ясоїдна .
Але все одно дякую. Виглядає апетитно.
- Ще м'ясоїдні? Вона м'ясоїдна. - Гаразд.
Стільки? Чи ще?
Любителька червоного перцю.
- Кінзи? - Ні!
Я в'єтнамський ветеран.
У мене посттравматичний синдром.
Ненавиджу гучні звуки.
Великі натовпи. Салюти.
У мене фургон з причепом,
тут я можу жити.
Мирно.
Я нарешті переконала своїх діда, тата і маму
купити фургон і помандрувати по країні.
Але потім їм обом діагностували рак.
Вони померли з різницею в три тижні.
Я знайшла відео Боба Веллса про життя в трейлерах.
Тому взяла свій фургон, Фарбу,
тому що вона возить мене туди, де мене немає,
і почала шлях до зцілення два з половиною роки тому.
Я, знаєте, пропрацювала в корпорації Америки 20 років.
Там же служив мій друг Білл.
І...
У нього відмовила печінка.
За тиждень до пенсії
йому в госпіс подзвонили з відділу кадрів,
сказали, що хочуть обговорити його пенсію.
А через десять днів він помер.
Помер, не пустивши човен на воду жодного разу.
Він так і залишився стояти на під'їзній доріжці.
Він пропустив усе життя.
Перед смертю він сказав мені,
не гай часу, старенька.
Не гай часу.
Я вийшла на пенсію, як тільки змогла.
Тому що не хотіла залишити свій човен на під'їзній доріжці.
Ну ось... так.
І він не залишився.
Мій човен тут, в пустелі.
Я й уявити не можу, що ти переживаєш.
Чоловік помер, все твоє місто зникло,
і друзі, і спільнота, і...
Такі втрати не з простих
І ... шкода, мені не знайти правильних слів.
Однак, по-моєму, ти приїхала шукати відповідей в правильному місці.
Думаю, що це все,
єднання з природою,
єднання з дружньою спільнотою,
можуть тобі допомогти.
Сподіваюся на це.
- Привіт, Ферн. - Привіт, Лінда.
Посидь з нами.
Ні, хочу пройтися.
- Гаразд. - Скоро повернусь.
- Привіт. - Доброго ранку.
Мені постійно ставлять це питання: «Боб, мені доводиться жити в місті,
хотілося б вибратися, але я не можу».
Як нам уникнути стукоту в двері?
Я розробив 10 заповідей непомітного паркування.
Всередину і назовні. Ось...
Діра повинна бути більшою.
Ось так. Те що потрібно. Ідеально.
А тепер треба...
Люблю таке життя.
Життя, повне свободи і краси, єднання з землею.
Є, звичайно, і мінуси.
Потрібно вчитися самим прибирати за собою, власне лайно.
Більшість з нас використовує п'ятиґалоні відра.
Майже всі з нас на фургонах або на чомусь більшому.
У мене пріус.
Тому у мене двохґалонне відро.
Якщо у вас проблеми з колінами, придивіться до семиґалонних відер.
— Привіт, Ферн. — Привіт, народе.
- Це тобі. - Дякую.
Краще ось цей.
Той трохи деренчить.
- Твої? - Ага.
У кожному фургоні є чорна діра. Особливо у моєму.
У мене якось було сім відкривачок разом.
Зі мною такого не буває.
Міняю на прихватку. Своїми руками робила.
Чудово, мені підходить.
Гачком в'язала?
Ні, в інший спосіб.
Гарно.
- Візьму з собою. - Гаразд.
- Побачимося. - Бувай.
Роботи, схоже, не...
О, падає.
Візьмете резюме?
Залишу про всяк випадок.
— Не треба, йдіть... — На сайт?
- Так. - Ну добре.
Чотири штуки за сотню.
Простіше простого.
- Відчуваєш? - Так він і працює.
- Я перелякалася! - Він усіх відлякує.
Ви хоч уявляєте скільки вони коштують?
Як динозаври.
Обережно, обережно. Обережно, сходинки.
Вітаємо на борту.
Ну, дискотека.
О Господи.
Яке гарне світло.
- Машинка і сушка! - Овва!
Та ви знущаєтеся.
Леді, куди прямуємо?
Гаваї.
- Ні. - Ну так.
Туди по воді добиратися?
Давайте тільки не на Східне узбережжя.
Такого велетня там ніде буде припаркувати.
У нас чарівний автобус. Летимо на Гаваї.
Знову завантажившись в фургони,
ми вирушаємо туди, де ще не були;
туди, куди не повернемося.
Ми не можемо дочекатися, коли застрибнемо в фургон,
немов циганський табір, ми їдемо по шосе.
Ми знову мандруємо.
Так ось, в Арізоні,
особливо в арізонському яхт-клубі,
танці - це шанована традиція. Ось так.
А ти не проти, піти і потанцювати?
Не хочу.
Точно?
- Гм, гаразд. - Гаразд.
Бувай, Ферн.
Чудово.
Гей, Рон, можна тебе на секунду?
Тут у хлопця краса.
Це Нюдл і Роксі. А це Рон.
Як справи, Рон?
- Роксі. - Нам на бензин не вистачає...
Приємно познайомитися.
Ось цей дуже хороший. Глянь, яка робота.
Такі красиві...
Дивися, дивися, Рон.
Вітаю, мем.
Зайвої цигарки не знайдеться?
Знайдеться.
Вогнику?
Не відмовлюся.
Стане в нагоді?
А то. Дякую.
- Як вас звати? - Ферн.
— Я Дерек. — Привіт, Дереку.
- Приємно познайомитися. - Взаємно.
Ще побачимось.
Що? Що там?!
Це Ферн, Ферн, Свонкі! Ферн.
Гей.
- Прапору не бачила? - Бачила, вибач.
- Прапор - означає не турбувати. - Та знаю.
Підкинь мене в місто.
Навіщо?
Колесо спустило.
То заміни.
Запаски немає.
Запаски немає?
Заїхала в таку глушину і без запаски?
Так і померти можна. Одна в чистому полі.
І ні душі навколо.
Помреш так, розумієш хоч?
Не можна бути такою безпечною. Потрібно, щоб був спосіб знайти допомогу.
Потрібно все мати під рукою, щоб поміняти колесо.
Дуже дякую, Свонкі.
Та годі.
Мені потрібно дещо натомість.
Я тут зібралася в дорогу. Збираюся їхати.
- Але стільки справ, з всім не впораєшся. - Розумію.
- Допоможи мені все закінчити. - Гаразд.
- Дякую. - Без питань.
Я так думаю: не бери технічну допомогу.
Візьми щось з GPS, щоб з супутника стежило.
Наждачку намочи.
Щоб вона була сирою.
Тепер треба накрити бампер.
А то фарба туди теж потрапить.
Закрий плівкою.
Я так скажу,
це все складніше, ніж я думала.
- Дуже складно. - Угу.
Я стільки проїхала з цією фарбою, що відлітає.
Ти що, кидаєш мене?
Не кидаю.
Коли закінчимо, фарбу, що залишилася забирай собі.
Мені вона більше не потрібна. Забирай.
Твій фургон теж...
пошарпаний.
Неправда.
Він в порядку! Помити його і все!
Та ні, бери фарбу.
Пошарпаний.
Ферн, це Свонкі.
Що? Я роздягнена.
І звідки взялося стільки барахла?
- Воно накопичується. - Звідки воно все взялося?
Я в нашому чаті на фейсбуці позавчора написала,
сказала, що віддаю це все, приїжджайте, мовляв, забирайте.
Сподіваюся, заберуть.
— Шикарно. — Забирай.
- Жартуєш? - Воно твоє.
Як зручно.
Гарно дивишся на ньому.
Ось червона, біла і синя яшма.
- А це? - Скам'яніла кора.
А це від того ж каменю.
- Акуратніше з рукою. - А це теж з
червоної, білої та синьої...
і...
- Що відбувається? - Що?
Щось мені недобре.
Сідай.
Краще?
Що з тобою? Чим можна допомогти?
Голова болить і нудить.
- Води вип'єш? - Так.
Обережніше з рукою.
Ти як?
Я… ніби нормально.
Ти в порядку?
Лікарі сказали...
коротше, у мене давно вже з легень вирізали рак,
але плоскоклітинний рак,
як мені сказали, поширився в мозок,
кажуть, що жити залишилося сім-вісім місяців.
Мені так шкода. Дуже шкода.
Я поїду мандрувати. Поїду на Аляску,
у мене звідти прекрасні спогади.
І там...
Зроблю, що потрібно.
У мене є книжка, «Останній вихід» Доктора Кеворкяна.
Його ще називають Доктор Смерть.
Він описує різні способи самогубства, якщо є необхідність.
Щось на кшталт рецептів.
Якщо що, звернуся до нього за натхненням.
Але під замком в лікарні сидіти більше не буду.
Це вже ні.
Мені в цьому році 75.
По-моєму, я прожила непогане життя.
Побачила багато різної краси, сплавлялась на каяках.
І...
бачила лося на власні очі.
Ціле лосине сімейство в Айдахо.
Бачила, як пелікан приземлився прямо біля мого каяка на озері в Колорадо.
І...
На одній скелі
я знайшла сотні Ластівчиних гнізд.
Ластівки були навколо.
Вони відбивалися у воді,
і схоже було, ніби я теж літаю з ластівками,
і вони кругом: піді мною, наді мною.
Пташенята вилуплюються,
і шкарлупки випадають з гнізд прямо в воду,
і не тонуть.
Білі шкарлупки.
Це було так чудово.
Мені здавалося, я зробила достатньо, що моє життя завершено.
Якби я померла в ту саму мить,
я б нітрохи не заперечувала.
Не знаю. Може, коли я помру,
мої друзі зберуться навколо багаття
і покидають камені в вогонь в пам'ять про мене.
Я вже хочу побачити що-небудь нове.
Потягни вгору, закривай.
— Ну як? — Подивись.
Це моя бабуся зробила для мене. Тому...
Бережи його.
- Дякую. - Бувай.
Можна тобі дещо розповісти, Свонкі?
Що?
Я багато думаю про свого чоловіка, Бо.
У самому кінці, коли він став зовсім кволим,
він лежав у лікарні на крапельниці з морфіном.
І я цілими ночами сиділа там.
І...
мені так хотілося ввести йому трохи більше морфіну.
Мені хотілося його відпустити.
Напевно, я повинна була краще старатися.
Щоб він помер без такого дикого болю.
А можливо, він цього і не хотів.
Може, він з усіх сил намагався побути з тобою довше.
Не сумніваюся, що ти про нього прекрасно дбала, Ферн.
Так і було.
Прощай, Ферн.
Вип'ємо?
Тост за друзів.
Не за тих, що ти бачиш кожен день.
А за тих, кому довелося піти.
Ви і так знаєте, про кого я.
Друзі, що пішли, що залишилися у нашому серці.
Почуй блюз в моєму буґі.
Поміть кров в моєму пиві.
Допоможи мені сміятися над болем.
Допоможи мені посмішкою зігнати сльози.
Ферн.
- Гей, як ти? - Дуже дякую.
Та немає за що.
- Чорна кава. Тому... - Чудово.
Привіт. Кава?
- Я тебе знаю. - Так, привіт.
Дейв, так? Вгадай.
— Ферн? — Ага.
У мене твоя відкривачка.
Точно. Ти тепер тут працюєш?
Перший рік.
Кава?
Так, давай.
Чорна.
Клади сюди, якщо щось хочеш.
- До зустрічі. - Так, гарного дня.
Я за перевалочний пункт.
Не забувай про рукавиці.
Здоров'я - найголовніше.
До нас з'їжджається люд зі всього світу.
Трішки подуй.
І на стіни? Чи тільки на срібло?
На стіни теж. Так.
Де ще таку красу знайдеш?
Туди ми і вирушимо - на пустки.
Будемо сучками з пусток.
Оце дають!
Майже повний пакет буріто.
- Вибачте. - Так. Гей.
Ви перевалочний пункт?
Так, я Ферн, а це Лінда Мей.
Як поживаєте?
- Непогано. - Привіт. Я б потиснула руку,
- але не зараз. - Краще не чіпати.
З електрикою перебої.
Ми день народження дочки святкуємо.
- Працює? - Так.
Ну і добре.
Цей теж до руки прив'язати?
На яку руку?
Цю?
Ось так.
Вітаємо в СПА Пусток.
Мені потрібен доброволець з залу.
— Я хочу! — Добре.
Як приємно, чи не так?
Як вас звуть, міс?
- Лінда. - Лінда.
Можна вам допомогти?
Так, у нас екскурсія.
Вона почнеться через 15 хвилин.
Нам зачекати тут?
Якщо хочете тут. У мене є чудова мапа місцевості.
Ось розклад літніх заходів.
Можете взяти з собою.
- Ось. - Добре.
Буде весело.
Потріть камінці один об одного.
Бачите, як легко вони перетворюються в пісок?
Тому палеонтологи
без проблем знаходять тут скам'янілості.
А чому в камінцях дірки?
Чудово. Гарне питання.
Колись всередині цих камінців було повітря.
Камери, бульбашки газу.
Вони були всередині породи.
Привіт.
Знайшла що-небудь цікаве?
Камінці.
Гей, Ґреґ, став сюди.
Вип'ємо... за земний корабель.
За земний корабель.
Дякую. Дякую.
Від нього аж голос піднімається.
Це моя земля в Арізоні.
Я б побудувала земний корабель.
Це будинок на повному самозабезпеченні.
Побудований з покришок, пляшок і банок,
тому він абсолютно нешкідливий для екології.
- Самозабезпечення. - Саме так.
Схожий на твір мистецтва, створений своїми ж руками.
Його хоч онукам можна залишити.
Він простоїть не одне покоління.
Всіх нас переживе.
Чудово.
Ось. Запрацювало.
До старості у людини з'являється особистість.
Ми довго не побачимося.
Приїжджай побачитися.
Приїжджай, живи скільки хочеш.
Коли хочеш.
- Зрозуміла? - Дякую.
Дякую тобі, Лінда Мей.
Дякую. Ти стільки для мене зробила.
- Добре. - Добре.
Привіт, Ферн.
Привіт.
Я був на заправці,
і подумав, що в темряві
краще не їздити за цигарками,
тому купив тобі це.
І що це?
Лакричні палички.
- Я не курю лакричні палички. - Так знаю.
Їх можна жувати, допоможе знизити бажання курити.
Я не кину курити, Дейв.
Знаю, але ти б... хоч спробувала.
І для травлення корисно.
Гаразд, дякую.
Що робиш?
Мурахи завелися.
А, мурахи. Це не страшно.
Ще й як. Вони в їжі повзають, Дейв.
Я сама, дякую.
Куди поставити?
Ферн, вибач.
Вибач, не знав.
Йди сюди.
Кричати необов'язково.
- Стій там. - Ясно? Я йду.
Ми зачинені.
Тобі пощастило, що ти зі Штатів.
СШ і А.
- Так. - Так, звідси.
- Можеш їздити де хочеш. - Еге ж, мем.
Вас іноді називають кочівниками
або безхатьками.
Я дивлюся, у вас обручка.
Заміжня?
Так, тільки мій чоловік помер.
І тому...
я не зніму обручки.
Перстень - це коло,
воно ніколи не закінчиться.
А значить, і твоє кохання теж не закінчиться.
Може, ти б і не змогла його зняти, якби і захотіла.
- Так, навряд чи. - Ні.
Чудово облаштовано.
У нього дивертикуліт
Запалення кишок.
Тому лікар зробив лапараскопію.
Була операція?
- Локшина в склянці. - Корисно, коли хворієш.
Крекери у вигляді тварин.
І ось.
- Моє улюблене. - Знаю.
Дякую, Ферн.
Що робитимеш далі?
Поїду на збір буряка в Небрасці.
Він же тільки в жовтні.
А ти?
Починаю в Волл Драґ.
Як в минулому році.
Спитаю, чи є ще місце.
- Для мене? - Звичайно.
Парковка там чудова.
- Як справи? - Непогано.
Один...
- Майкл. - Привіт як ти?
Чудово. Забираю помідори і цибулю?
Дякую.
Мені не подобається.
- Покладу справа. - Гаразд.
Не підпускай її до мене.
- Боже мій. - Правда, красуня?
Я ніби і жартую, але ніби і ні.
О ні, вона стискає мені руку.
Це я.
О Боже, подивися, яка гидота.
Ні, ні, йди, Джеррі, йди звідти!
— Йди! — Ферн, все нормально.
Ні. Що це? Чим він його годує?
- Це ж кролик. - А не курка.
Він тебе з'їсть! Ти наступний!
Нумо встань сюди. Я не хочу, щоб мене з'їли.
Він пройде прямо крізь скло.
Всередину, назовні.
Ось вона.
- Прямо над головою. - Угу.
Це Веґа.
До неї 24 світлових роки.
Таким чином,
світло, яке доходить до нас, покинуло Веґу в 1986.
- І щойно долетіло? - Тільки щойно.
Телескоп направлений на Юпітер.
Юпітер - найбільша планета в Сонячній системі.
Коли зірки вибухають, плазма і атоми відлітають в космос
і іноді приземляються на землю,
живлять ґрунт.
Стають частиною нас.
Протягніть праву руку,
погляньте на зірки.
Це атоми зірок,
що вибухнули
вічність назад і приземлилися на цю планету,
і тепер вони в ваших руках.
Вибачте, ми зачинені.
Я шукаю Дейва.
Я його син.
Він на кухні, пройти можна за стійкою.
- Сюди? - Так.
Я тут уже бував.
— Справді? — Так, кілька разів.
Така діра,
не знаю, що тут може затримувати.
Ну, буває і гірше.
Знаєте, як швидко вивчити місто?
Як?
Анонімні алкоголіки.
- Серйозно? - Для мене, у всякому разі.
Коли я грав в групі, ми подорожували
і я всюди ходив на зустрічі АА.
Там можна пізнати людей і саме місто.
Смачний бургер?
- Непогано. - Твій батько добре готує.
- Складно зіпсувати бургер. - Як жорстоко.
Його дружина, Емілі.
Мила. Сподіваюся, вона старше, ніж виглядає.
У неї буде дитина.
Ти станеш дідом.
Коли пологи?
Не знаю. Через два тижні. Він поїхав додому.
- Кликав мене з собою. - Потрібно було їхати.
Я був...
Він злився, що мене не було поруч, коли ...
коли він був маленький.
Я намагався підтримувати контакт, коли він виріс, але...
Але він займався своїми справами, я - своїми.
Схоже, я просто забув, як бути батьком.
Та й виходило у мене паршиво.
Не думай про це, Дейв. Їдь, будь дідом.
Поїдеш зі мною?
Коли-небудь провідаю, так.
Гаразд.
Бувай.
Добраніч.
Якщо приїдеш в гості, то у мене їх ще більше.
Тобі вдалося, Свонкі.
Тут буде «Д», що означає Джорджія.
А тут бульдог.
Всі зап'ястя під Бульдогів Джорджії.
Господи!
Тут не можна паркуватися на ніч!
Їду, вже їду.
Ок. Отже:
запчастини і сам ремонт - 2300 доларів, плюс податки.
Я вже прикинув ціну,
з таким пробігом буде тисяч п'ять, максимум.
Я б порадив
вкласти ці гроші в нову машину.
Ні, я не можу так.
Не можу, тому що...
Я вклала купу грошей і часу в інтер'єр,
і хоча багато хто не розуміє його цінності,
але такі речі не можна просто...
Я в ньому живу.
Це мій дім.
Чому ти мені просто не зробиш переказ?
Я все поверну, Доллі. Послухай, я все поверну.
Я скоро повернуся в Амазон, і там відразу все віддам.
Як тільки отримаю гроші, я відразу...
Це я вперлася? А по-моєму, це просто ти сука.
Привіт.
Привіт, Ферн.
Дзвінок працює.
Ну, я його не почула, тому.. Привіт!
- Принесла мій знаменитий пиріг. - Добре.
Доллі сказала порізати на всіх.
- Добре Постав тут. - Тут? Добре.
Виглядає розкішно. Я буду он той.
Він твій. Я запам'ятаю.
З подвійним сиром.
- Будь ласка. - Будеш сир?
Два куски, будь ласка.
Це моя сестра Ферн.
— Ферн. — А я Джим.
- Руки... - Радий зустрічі. Це моя дружина Пем.
- Привіт, Пем. Руки мокрі. - Привіт.
Джим вже давно працює з Джорджем.
Так, Джордж продав нам наш перший будинок. Ще до того, як я зайнявся нерухомістю.
Вони розповідали, як познайомилися?
Ні.
Це все я. Я представила Джорджа тобі,
бо вже була з ним знайома.
Я відвела її в куточок і кажу: «Слухай,
Джордж - мій близький друг,
не зіпсуй мені нічого.
Якщо ти не налаштована серйозно,
не зустрічайся с ним».
- І я нічого не зіпсувала. - Ти тоді сказала: «Про що ти?».
То скільки років ви разом?
Більше тридцяти.
- Вдало склалося. - Так, склалося вдало.
Після того, як нас познайомили, я сама впоралася.
- Немає за що. - Поки все непогано,
ціни ростуть стабільно з самої зими 2012-го.
Ну так.
Треба було в 2008 все скупити, щоб продати зараз.
Нерухомість завжди в ціні.
Не хотілося б сперечатися, але я не згодна.
Дивно, що ви спонукаєте людей
витрачати всі заощадження,
влазити в борги,
щоб купити будинок, який їм не по кишені.
- Ферн, ти дуже примітивно дивишся на нашу справу. - Невже, Джордж?
Не кожен може собі дозволити
кинути все і поїхати.
По-твоєму, я це зробила?
Джордж, це я все кинула і поїхала?
— Я так вчинила? — Ну гаразд, пробач.
А знаєте, мені здається...
кочівники нічим не відрізняються від перших поселенців.
Я думаю, що Ферн продовжує американську традицію.
По-моєму, це чудово.
- Привіт. - Привіт.
Тримай.
Добре, дякую.
- Ти ж знаєш, що я все віддам? - Так.
- Віддам. - Так.
- Переїдь до нас. - Я не зможу тут жити.
Я не можу жити в цій кімнаті. Не зможу спати в ліжку.
Дякую, але не можу.
Розумію, ми не такі цікаві, як кочівники.
Я не це мала на увазі.
Та ні, це правда.
Десь трава завжди зеленіша.
Ти з дому поїхала, як тільки змогла.
Вийшла заміж за Бо, знаючи його всього кілька місяців.
І переїхала з ним в якусь глушину.
А коли Бо помер,
ти залишилася в Емпайр.
- Я не розумію. Ти ж могла б виїхати. - Могла б.
Саме тому я і не зможу жити у вас.
Я ніколи тобі цього не говорила, але варто було, напевно.
Коли ми росли,
іншим ти здавалася ексцентричною і дивною,
але це через те, що ти була хоробрішою
і чеснішою, ніж всі інші.
Ти бачила мене, коли я ховалася від усіх.
Іноді навіть тоді, коли я сама себе не бачила.
Мені цього не вистачало все життя.
Ти ж моя сестра.
Я була б щаслива, якби всі ці роки ти була поруч.
Виїхавши, ти залишила величезну діру в моєму житті.
Це вірно.
Привіт.
Будеш сендвіч? Зголоднів?
Ми вже зустрічалися.
Так, я Ферн. Працювала в Ті Рок в Арізоні.
Ферн.
Ви допомогли Нюдлу продати камінці, так?
Так.
Хочете пива?
Так, міняю на сендвіч.
- Тримайте. - Дякую.
Холодно, сідайте ближче до вогню.
У мене проблеми з колінами, не допоможеш?
Ясна річ.
Ось так.
— Так. — Дякую.
Ви мені тоді подарували запальничку.
Вона ще у тебе?
Та ні, давно скінчилася. Але у мене ось що є.
Хочу її вам віддати.
Дякую, дуже красива.
А що це? Що за камінь?
Кістка динозавра.
Серйозно?
Наче так. Принаймні, мені так сказали.
Де твої батьки?
Вдома, у Вісконсині.
Вони хвилюються за тебе?
Тобі не буває самотньо?
Дівчина є?
Якщо чесно, є одна.
Живе на півночі, на фермі.
Вона там щаслива.
Я...
- листи їй пишу. - Молодець.
Молодець, листи - це добре.
Я тільки не вмію
писати про те, що їй цікаво.
Пробував вірші?
Ні, ніколи.
Я і не знаю ніяких віршів.
А ви знаєте?
Давай той, що я використовувала в якості вінчальної обітниці.
Коли була майже твого віку.
Добре.
Можна послухати?
Так, дай-но пригадаю.
Чи порівняю з літнім днем твої,я, риси?
Але ти миліш, помірніше і красивіше.
Ламає буря травневі квіти,
І так недовговічне літо наше.
То нам сліпить очі небесне око,
То світлий лик приховує негода.
Пестить, голубить і гризе нас
Своєю примхою природа.
А у тебе не закінчується день,
Та не в'яне сонячне літо.
І
смертна...
І смертна тебе не приховає тінь -
Ти будеш вічно жити у рядках поета.
Серед живих ти будеш до тих пір,
Доки дихають груди і бачать очі.
Ферн.
Привіт.
Привіт!
- Приїхала! - Що ж.
— Проходь. Тут... — Добре, добре.
- Це Емілі. - Привіт.
- Моя невістка. - Рада зустрічі.
- Привіт. - Ласкаво просимо.
Гей, народ, це Ферн.
- Привіт, приємно познайомитися. - Взаємно.
- Вітаю, вітаю. - Дякую.
- Джеймса ти вже знаєш. - Привіт як ти?
Дякую за запрошення.
- А це хто? Той самий? - Так, той самий. Деніел.
- Привітайся. - Привіт, привіт, Деніел.
- Привіт, Деніел. - Як дісталися?
Чудово, але ближче кінця були незначні проблеми.
Страшна у вас дорога.
- На фургоні? Ми чули про фургон. - Так.
Можна подивитися?
Я вас як-небудь представлю. Дякую.
- А ти звідки? - Це Пітер.
- Привіт. - Хочете що-небудь?
- Так, від води не відмовлюся. - Води? Буде зроблено.
Давно в дорозі?
Ну так. Я попрацювала,
але на колесах з нашої останньої зустрічі. Так.
Ось.
Ой-ой!
Йди до мами.
У тебе пробите.
Колесо пробите на фургоні, Дейв.
А, зрозуміло.
Я й не помітив.
Тому що ти залишаєшся.
Так.
От і добре.
Ну так, я і не очікував, що...
Я і не думав, що ще раз проведу ніч під дахом, але...
Тут добре, Дейв.
Можеш залишитися.
Дякую, у мене якраз прання накопичилося.
Я хотів сказати, залишитися якомога довше.
Тут є гостьовий будинок.
Я серйозно.
А хлопці що подумають?
Я вже спитав.
Ти мені подобаєшся.
Ти хороша людина.
Ти...
Ти майже завжди ладиш з людьми.
А я...
Мені подобається бути поруч з тобою.
Подобається бути поруч.
Ну що, що?
Тобі не подобається так? Хочеш сюди?
Іноді ти заходиш в океан, щоб в нього стрибнути.
Тримай, він починає втомлюватися.
— Я тікаю на кухню. — Гаразд.
Ось, тримай.
Не затримуйся, Дейв.
Гаразд?
Йди сюди.
Подивися на них.
І скільки їх у вас?
Гадки не маю, багато.
Ось ця красива. Глянь на пір'я.
- Дякую. - Бракує начинки...
- Кукурудзи? - Трохи.
Як це називається?
Дякую, Ферн.
Підлива?
Індичка така ніжна.
- Неймовірно смачно. - Дякую, Еммо. Дякую, Джеймс.
Я хочу, так би мовити
привітати Ферн.
За бенкет цієї сім'ї,
за нових її членів,
і, мабуть, за старих,
і за всіх інших.
- Ласкаво просимо, Ферн. - Величезне дякую.
- Щасливого Дня подяки. - Який передзвін.
Емпайр красиво звучить.
У нас були і аеропорт, і басейн.
Гольф-клуб.
Звучить заманливо.
Яким був ваш будинок?
Та нічого особливого.
Звичайний службовий будинок.
І все ж він був особливим.
Ми жили на самому краю міста.
Наш двір виходив прямо в порожнечу.
Скільки сягає око - пустеля, пустеля.
До самих гір пустеля.
І нічого поміж нами.
Я рада, що ви приїхали.
Дейв вас дуже любить.
- Справді? - Так.
Постійно говорить про вас.
З новим роком!
Вона любила камінці.
Ще побачимося, Свонкі.
Бо не знав батьків і дітей у нас не було.
Якби я не залишилася,
якби поїхала,
вийшло б так, немов він і не жив.
Не можна було просто зібратися і зникнути.
Він любив Емпайр.
Любив свою роботу.
Любив там жити, і всі любили його.
Тому і я жила там.
В одному місті, в одному будинку.
Мій батько завжди казав,
що те, про що згадують, живе.
Здається, я занадто багато часу витратила на спогади, Боб.
- Розумієш? - Так.
Розумію.
Я майже не розповідаю про свого сина.
Але сьогодні йому б...
Йому б виповнилося 33,
але п'ять років тому він покінчив з життям.
А я досі не можу толком вимовити цього.
Дуже довго
кожного дня
я задавався питанням:
як можна жити, якщо він помер?
І відповіді не було.
То був дуже важкий час.
Але.
Я зрозумів,
що можу шанувати його пам'ять, допомагаючи і служачи людям.
Фейсбук та телеграм спільнота: @ukrsuberror що можу шанувати його пам'ять, допомагаючи і служачи людям.
Ця думка допомагає мені пережити день.
Іноді крім цієї думки у мене нічого і немає.
А тут багато наших ровесників,
і з ними нерозривно скорбота і втрати.
І багато хто з них теж не може їх пережити.
І це нормально.
Це нормально.
Що я найбільше люблю в такому житті,
то це те,
що ми не прощаємось назавжди.
Ти знаєш, я зустрічав сотні людей
і вони ніколи не прощалися назавжди.
Вони кажуть «ще побачимося».
І ми бачимося.
Через місяць чи, через рік або багато років,
але ми зустрічаємося знову.
Я дивлюся вперед і можу бути повністю впевнений,
що знову зустріну свого сина.
А ти зустрінеш Бо.
І тоді ви зможете згадати прожите разом життя.
Ти впевнена, що тобі нічого не потрібно?
Ні, нічого. Я в порядку.
Мені нічого не знадобиться.
Що ж, ще побачимося.